Maxim E. Matkin

Aj ja teba (ukážka)

Elektronická kniha

Text © Maxim E. Matkin, 2010

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2010

ISBN 978-80-556-0285-1

Koňak

Prevrátila sa na chrbát.

– Keď ty ani nevieš, čo je to dohra. Som stále taká nedohraná.

Usmial sa a natiahol k nej ruku.

– Stačí povedať.

– Ak za tým nasleduje ďalšie číslo, tak to už nie je dohra. Je to zase predohra.

– Ja milujem predohry.

– Hovoríme o dohrávaní.

– O niečom, za čím už nenasleduje nič?

– Nič, ak pod slovom niečo myslíme sex.

– Ty potrebuješ pohladkať a ja mám pritom myslieť na kozmonautov, fínsky priemysel a kvantovú mechaniku?

– Prečo na kozmonautov?

– Aby to bola dohra, a nie predohra.

– Súvisia kozmonauti nejako s dohrou?

– Sú asexuálni. Aspoň väčšinou. A sú mimo tejto planéty. Ďaleko od tvojho hebkého tela. Keď sa sústredím na to, že som s nimi, mám šancu ti odolať.

– Robíš zo seba obeť mojich úchyliek?

– Mám rád tvoje úchylky.

Ľahol si k nej. Prešiel jej prstom po sluche, po krku, po ramene.

Privrela oči a usmiala sa.

– Jurij Gagarin, – povedal. – German Titov, John Glenn, Malcolm Carpenter, potom Nikolajev, krstné meno si nepamätám.

Otvorila oči.

– Pavel Popovič, – pokračoval. – Walter Schirra, aspoň myslím. Ďalej Leroy Cooper, Valerij Bykovskij, a potom konečne žena, Valentina Tereškovová-Nikolajevová.

Zdvihla sa z postele a nahá odišla do kuchyne.

Našiel ju stáť v svetle otvorenej chladničky. Odhrnul jej vlasy a pobozkal ju zozadu na šiju.

Otočila sa. Zohrievala v rukách fľašu.

– Kto dal koňak do chladničky? – spýtala sa.

– Musel to byť omyl, – povedal a vytiahol poháre.

– Nepi to ešte, – povedala mu, keď sa vystierala na gauč. – Je studený. To si nezaslúži.

Sadol si k nej.

Namočila si prst a votrela si koňak za sluchy. Potrela zápästia. Dotkla sa podkolenných jamiek.

– Prečo sa nevyrába parfum s vôňou koňaku? – spýtala sa.

Neodpovedal jej. Ani sa nezdalo, že by to očakávala.

Strčila nos do pohára a pomaly sa zhlboka nadýchla.

– Úžasné, – povedala.

– Viem, – povedal on a nadýchol sa z jej podkolennej jamky.

Pôžitkársky si odpila. Pozrela naňho.

– Pokračuj, – povedala.

Jeho ruka ju ovinula okolo členka a pohla sa vyššie.

Chytila mu ju a pevne ju držala. Až nečakane pevne. Pohol by ňou, ale to by už musel použiť nezdvorilé množstvo sily.

– Kto bol po Tereškovovej? – spýtala sa.

– Chceš všetkých?

– Samozrejme.

– Do tejto chvíle ich do vesmíru vyletelo vyše päťsto.

– Máme čas.

– Neviem ich úplne presne.

– Nedokážem ťa skontrolovať.

Uvoľnila zovretie. Znovu ju teda chytil okolo členka.

– Vladimír Komarov, Konstantin Feoktistov a Boris Jegorov, – povedal. – Tí traja boli úplne nezmyselne natlačení vo Voschode, prerobenom Vostoku, len aby Sovieti tromfli Američanov a poslali do vesmíru naraz troch kozmonautov. Potom Pavel Beljajev a Alexej Leonov. Potom Američan Ivan Grissom. John Young. James McDivitt a Edward White II., Charles Conrad, Frank Borman a James Lovell, Thomas Stafford, a potom Neil Armstrong a David Scott.

– Armstronga poznám. Prvý na Mesiaci. Malý krok pre človeka a veľký pre ľudstvo, alebo naopak.

– Presne. A potom Eugen Cernan, ten americký Slovák.

– Toho som videla v telke, keď tu bol na návšteve.

– Ja som zas videl naživo Remeka.

– Kedy?

– Mal som pioniersku šatku.

– Aha.

– Bolo mi ho ľúto. Strašne sa potil a musel odpovedať na tie isté stupídne otázky socialistických detí.

– Po slovensky, či po česky?

– Tak striedavo.

Oprela si nohu o operadlo a bez toho, aby si to uvedomila, mu poskytla impozantný výhľad.

– My sme vlastne mali troch Slovákov tam hore, akurát že žiadny z nich nebol celkom Slovák, – povedala. – Lebo jeden bol vlastne Američan, druhý vlastne Čech a tretí vlastne Maďar.

– Žiadny Slovák nie je vlastne Slovák, – povedal.

– To je len rozšírený blud. Relativizovanie našej národnosti.

– Fakt si to myslíš?

– Nie.

– Mám ťa rád.

– Nalej ešte.

– Michael Collins, – povedal. – Richard Gordon. Potom americká trojica Edwin Aldrin nazývaný Buzz, Don Eisele a Ronnie Cunningham.

– Super.

– Georgij Beregovoj. Wiliam Anders.

– Ešte, ešte, – zavzdychala a rozosmiala sa.

Keď tú fľašu dopili, boli len v roku 1981 pri mongolskom kozmonautovi menom Džugderdemidin Gür-Ragdžá. Kozmonautov bolo jednoducho priveľa a takmer pri každom sa dalo pristaviť. Napríklad otázkou, čo asi musela prežívať matka, ktorá dala svojmu dieťaťu meno Džugderdemidin a ako ho asi volávala na večeru. Alebo aký je rozdiel medzi nebom a oblohou. Nebo evokuje raj a obloha kapustu na tanieri.

– Kde sme to skončili? – spýtal sa on po nečakanej pauze medzi dvoma zívnutiami.

– Kde sme to začali? – povedala na to ona.

– Začali sme to pomerne ďaleko a dávno predtým, než sme sa prvýkrát stretli, – povedal on.

Priklonila sa bližšie a oprela sa lícom o jeho nahé rameno.

– Daj mi pusu.

– Už zase môžem?

– Mohol si dávno predtým, než si sa prvýkrát opýtal.

Arne

Arne mal devätnásť rokov, keď sa začala tretia svetová vojna. Sedel v prepotenom vojenskom mundúre medzi tisíckrát natieranými zelenými stenami a pozeral do tvárí ďalším piatim devätnásťročným chalanom. Mali ich spálené od slnka a v nich hrôzu, akú zažívajú tí nešťastne vyvolení, ktorí majú ako prví možnosť vedieť o nadchádzajúcej apokalypse. Dívali sa na seba ako ohlušení.

V paralyzovanom tichu bolo počuť len šum odpočúvaných vysielačiek NATO zo sivých slúchadiel, neurotické bzučanie morzeovky a narážanie muchy do zavretého okna. V pohraničnom mestečku za múrmi kasární sa ozvalo zvonenie, zvolávajúce na nedeľnú omšu. Tí ešte nič netušia. Nevedia nič o tom, že sa práve za hranicami ich vlasti rozhodlo o osude celej krajiny, nie sú si vedomí ani faktu, že sa vďaka prítomnosti malej vojenskej posádky, ktorá za ošarpanými múrmi neobratne skrýva prijímače všetkých druhov, stali cieľom číslo jeden.

– Není to omyl?

– Slyšels někdy o podobným omylu?

– Ten kód je štyřicetimístnej! Dvakrát zvopakovanej!

– Vždyť mají jenom cvičení!

– No a? Co bys po nich chtěl před vyhlášením jaderního útoku? Dort na rozloučenou?

– Tak to je konec.

Arne mlčal. V ušiach mu dunelo vlastné srdce ako odpočítavanie. Koľko majú ešte času? Koľko to trvá, kým sa pokyn na jadrový útok premení na sériu dobre nacvičených úkonov? Kým sa otvoria kryty a stlačia tlačidlá a rakety s jadrovými hlavicami sa vznesú do povetria, kým dopadnú na zem a zmenia ju na peklo? Čo za ten čas ešte stihne? Stokrát sa nadýchnuť? Zavolať niekomu? Utiecť do lesa, aby bol vo chvíli smrti sám?

Cez interkom zavolali veliteľa smeny. Slováka, tak ako Arne. Mal dlhé priezvisko, v ktorom sa dĺžne a mäkčene vyskytovali úplne iným spôsobom, než by sa predpokladalo, a preto ho radšej v súlade s údernosťou jeho britkého intelektu všetci volali Lopata. Bol naštvaný, že ho rušia v jeho víkendovom gumáckom hlivení. Jemu ešte nedošlo, o čo tu ide. Bude o tom premýšľať cestou zo svojej kancelárie buchotajúc podrážkami po dlhej chodbe, potom naprieč dvorom, pri otváraní brány technického strediska, aj dychčiac po schodoch na druhé poschodie. Bude o tom sakramentsky premýšľať.

– Jsme vlastně už mrtví, vy volové, – povedal zatiaľ Torpédo.

– Drž hubu, – odpovedal mu ktosi.

Mucha celým telom vráža do okennej tabule.

Neskôr sa podaktorí priznajú, že mali v hlave rovnakú kalkulačku ako Arne. Počítali v hlave minúty. Koľko to zaberie času, kým nejaký vojak na druhej strane železnej opony zaváha, keď dostane príkaz začať vojnu? Koľko času zaberie jeho spýtavý pohľad, jeho uistenie sa, že počul správne? Či si tak isto ako chlapci v zeleno natretej miestnosti dvakrát overí, že kódovaná správa je skutočne príkaz na jadrový útok? Koľkí ďalší vojaci zaváhajú, kým naťukajú súradnice, otvoria kryty spínačov a stlačia ich? Koľko sekúnd sa tým nazbiera? Bude to stačiť chlapcom v zelenej miestnosti odžiť si rýchlo všetko to, čo už nikdy nestihnú? A je to vlastne výhoda, že sú prví na rane, že nebudú svedkami celej tej hrôzy, že budú jej prvými obeťami?

Dovnútra vrazil poručík Lopata a povedal, že to chce počuť. Tak mu to pustili. Ten kód poznal aj on. Všetci poznali dôležité kódy. Arne sa v prvých týždňoch pobytu na tejto vojenskej štácii často zaoberal tým, aký to má celé vlastne zmysel. Kapitalisti sa preháňajú na svojich stíhačkách, celé vojenské jednotky sa presúvajú v rámci cvičení v nemeckých spolkových lesoch či v Holandsku, veže sa rozprávajú s pilotmi a všetok ten informačný materiál sa odovzdáva éteru, kde to odchytáva on a jemu podobní českí a slovenskí chlapci, vyberaní spomedzi brancov za týmto účelom. Sedia so slúchadlami na ušiach celé dni a noci, striedajú sa v zmenách a nahrávajú, zapisujú a analyzujú údaje o letových podmienkach, počasí, vydarených manévroch a potom si na Vianoce vypočujú odkaz „Merry Christmas všetkým, čo sú na vlnách, aj kamarátom na druhej strane“ a potom zaznejú súradnice miesta, kde všetci sedia, súradnice tej prekliatej miestnosti so zelenými stenami, cely smrti plnej dobre informovaných chlapcov, čo sú prví na odpis.

– Kurva! Do piče! – zahrešil Lopata. – Pustite to ešte raz!

Veľké kotúče magnetického záznamu sa znovu dali do pohybu.

Kód zaznel. Čisto a bez chyby. Príprava na jadrový útok.

Vo vlasoch sa Lopatovi nazbierala kvapka potu a zbehla mu po sluche dolu.

– Kriste Ježiši. Kriste Ježiši!!! Čo teraz? – spýtal sa Lopata nekonkrétne do priestoru, v podstate smerom k blikajúcemu špinavému monitoru, akoby len od neho mohol počuť správnu odpoveď.

Vojaci mlčali. So slúchadlami na ušiach pozerali na poručíka. Na jeho lesknúce sa hviezdičky na výložkách. Na paniku, ktorá sa ho pomaly zmocňovala.

– Všetci sme v prdeli, rozumiete? – povedal. – Všetci sme totálne v riti! A nikto tu nie je! Zostalo to na mne, na mne to zostalo! Táto kurváreň! Táto hnusná imperialistická kurváreň!

Lopata začal šmátrať po vreckách, akoby niečo hľadal.

– Potrebujem sa dostať do veliteľovej kancelárie! Dajte mi kľúče od jeho kancelárie! Tak mi ich, kurva, dajte!

Nikto sa ani nepohol. Sekundy ubiehali. V éteri to šumí. Mucha vráža do okna. A niekde, asi v Holandsku, štartujú rakety, aby sa vydali v ústrety svojim pozemným cieľom.

– Padaj po tie kľúče! – zreval Lopata na Arneho.

– Mám opustiť stanovište? – spýtal sa Arne a vedome tým riskoval, že ho nepríčetný Lopata za tú otázku na mieste zastrelí. Čo je však riziko zastrelenia proti tomu, čo sa stane o pár minút?

– Vykonajte rozkaz, desiatnik!

Arne zložil slúchadlá a zdvihol sa.

– Vykonám, súdruh poručík, – povedal neochotne a pohol sa k dverám.

– A zabite niekto tú muchu! – zareval Lopata.

Ani jeden z prítomných nemal v úmysle to urobiť. Oni tu nie sú na zabíjanie. Oni bojujú tým, že počúvajú.

– Zrušili to! – povedal Torpédo.

– Čože? – spýtal sa Lopata.

Arne vo dverách zastal.

– Zrušili to, – zopakoval Torpédo. Otočil tvár do miestnosti. Oči sa mu divne leskli.

Počul to. Mal to zaznačené na papieri. Nahraté na páske. Pokyn na jadrový útok zrušený.

– Ukážte! – Lopata pozrel na hárok papiera a roztriasol sa. – Pustite mi to!

– Zrušili to, súdruh poručík, – zopakoval Torpédo.

Poručík Lopata vybehol z miestnosti a ešte než stihol dobehnúť na toalety, vyvrátil zo seba na chodbe kompletný obsah žalúdka.

– Znova mezi živýma, – povedal niekto.

Arne otvoril okno a pustil muchu von. Prevalila sa cez neho teplá vlna neveriackej úľavy. Začal sa smiať. Nemohol to ovládnuť. Smial sa a s ním sa smiali aj ostatní vojaci v zelenej miestnosti so zážitkom znovuzrodenia.

Ktosi protipredpisovo zapálil cigaretu a tá začala kolovať.

– Tohle nám nikdo nebude věřit, – ozvalo sa za Arneho chrbtom.

– Ani nemusí, – povedal Arne. – Stačí, že to vieme my a pár ľudí od nich.

– Sou to debilové, skoro sem se posral.

– To voni snad taky.

– Myslíte, že se někdy dovíme, co se doopravdy stalo?

– Nie, – povedal Arne.

– Já bych chtěl znát pravdu.

– Pravda neexistuje, – povedal Arne. – Existuje len interpretácia.

Bol júl 1988. Nedeľa. Arne žmúril do slnka. Práve sa znova narodil a prvé, čo sa vo svojom novom živote naučil bolo, že žiadny koniec nemusí byť definitívny a žiadna katastrofa nemusí byť taká neodvratná, aby sa v poslednej chvíli nedal celý svet ešte zachrániť.

Júlia

Júlia sa dokázala urobiť neviditeľnou. Bola taká obyčajná, že splývala s pozadím. Stačilo sklopiť zrak a plynulou chôdzou prejsť okolo pozorovateľa. Primerane vysoká, primerane široká, vlasy neurčitej farby aj dĺžky. Mala desať rokov a vyzerala na desať rokov. Absolútne nič ju nevydeľovalo z priestoru. Nič. Len oči mala zvláštne. Tie jediné. Takže všetky tie pani doktorky, susedky, kolegyne rodičov a vzdialení príbuzní občas, keď však bola už aspoň hodinu v miestnosti, zrazu povedali „Bože, aké má to dievča krásne oči“. Oči farby medu, tmavého horského medu, povie jej neskôr jeden Srb. Oči jak indická princezna, povie jej jeden Čech. Oči ako dva jadrové výbuchy, povie jej v nočnom autobuse neznámy muž a vypýta si číslo a ona mu ho nedá, ale aj tak sa stretnú a toho si aj vezme, keď ju o to požiada. Vtedy však Júlia už bude nosiť sukne a podprsenky a opätky a rúž a parfum a bude sa vedieť nahlas smiať, takže ak bude chcieť, bude aj viditeľná. Ak bude chcieť. Ak to chcieť nebude, nezistíte, že je vo vašej prítomnosti. Nie je to prekliatie. Je to dar.

Takže oči. Stačí ich sklopiť a pre zvyšok sveta Júlia prestane existovať.

– Kam ideš, moja? – ozve sa hlas.

Júlia trochu spomalí. Nezdvihne oči. To nesmie. Takže vidí len ortopedické sandále, hrubé ponožky, dokrkvané nohavice a kolieska nemocničného vozíka.

– Cikať, – povie Júlia a ide ďalej. Kto by zastavoval dieťa, čo sa ponáhľa cikať?

Kdesi v hĺbke chodby niekto volá na sestričku. Počuť pípanie alarmu, niekto beží po chodbe. Pozornosť všetkých sa sústreďuje tam. Júlia nečaká, prešmykne sa popri vozíku až k dverám oddelenia, ktoré automatický vrátnik zatiaľ nestihol zatvoriť, a vykĺzne von ako mydlo z mokrej dlane.

– Nie je ti zima? – spýtala sa jej o chvíľu tá stará pani s bielymi rozpustenými vlasmi, rozloženými na obdratom paplóne. Vyzerala ako zostarnutá víla, ako princezná, ktorú nedbanlivo odkliali, ako nesprávne pobozkaná žaba. Júlii sa nesmierne páčila, dvakrát ju stretla na chodbe, keď ju namosúrená mĺkva sestrička viedla na vyšetrenie, a raz spolu čakali na röntgen. Dlho sa na seba dívali, Júlia a tá pani. Júlia sediac na koženkovej lavici, pani na vozíčku. Storočná Panna Zázračnica. Celá biela, len japonské kvety na vyblednutom župane rozpitými okrajmi spomínali na svoju niekdajšiu červeň. Tam ju aj chytila chudou kostnatou rukou za stehno, rukou suchou ako list papiera, pohladila ju po vlasoch a povedala, nech za ňou príde, že jej musí niečo povedať.

– Strážia ma, – pošepkala jej na to Júlia.

– Uteč, – povedala jej vtedy pozáručná Panna Zázračnica a žmurkla.

Trvalo jej dva dni, kým sa to podarilo. Utiecť, zorientovať sa a nájsť cieľ.

Júlia dychčiac zastala pri plechovom nočnom stolíku a pozrela na starú ženu.

– Ukáž ruky, – povedala jej Panna Zázračnica. – Máš ich ako ľad.

– To mám stále, – povedala Júlia. – Som zvyknutá.

– A vieš, čo to znamená? Že máš málo lásky. Málo ťa ľúbia. Nevedia, aké by to bolo, keby ťa stratili.

– Kto? – spýtala sa Júlia.

– Všetci, – povedala Panna.

Júlia sa dívala na Pannu Zázračnicu a nedokázala odolať nutkaniu dotknúť sa jej bielych vlasov, nadýchane rozprestretých na dvíhajúcom sa hrudníku.

– Máte tu hrebeň?

– Pravdaže.

Júlia si sadla na kraj postele a opatrne česala pramene Panniných vlasov. Po chvíli aj prestala myslieť na to, že keď ju tam nájde nejaká sestrička, bude kričať. Za tých niekoľko týždňov, čo bola v nemocnici, sa naučila, že ticho a láskavo sa deťom sestričky prihovárajú len vtedy, keď sa im chystajú urobiť niečo, čo bude bolieť.

– Máš starú mamu? – spýtala sa Panna.

– Mám. Ale je ďaleko a nemá čas. Ani také dlhé vlasy.

– Ostrihala si ich, keď si myslela, že je už stará?

– Neviem.

– Na mne sú pekné už len tie vlasy. Tak prečo by som sa ich vzdávala.

Júlia prestala česať. Premerala si Pannu ešte raz a dôkladne. Potom povedala:

– Aj oči máte pekné.

– Aj ty. Nádherné.

– Hovorili mi.

– Aj ti to ešte veľakrát povedia.

– To sa nevie.

– Uvidíš, – povedala Panna a chytila Júlii ruky do oboch dlaní, akoby ich chcela zohriať. – Budeš veľa dostávať. Aj komplimentov, aj pozornosti. Záujmu. Citov. Ale keď vezmeš, musíš aj dať. A preto si neber priveľa, lebo by si musela aj dať priveľa, a dávať priveľa znamená, že ti už nič nezostane.

Na chodbe sa ozvalo pískanie nenaolejovaného kolieska vozíka s olovrantom. Koliesko zakvílilo a zastalo. Zakvílilo a zastalo. Júlia vedela, že by sa mala stratiť smerom k detskému oddeleniu.

– A niečo predsa potrebuješ, aby ti zostalo, – dokončila Panna. – Nemôžeš dať všetko.

Júlia si vytiahla ruky z dlaní starej dámy.

– Ja prídem zase zajtra, – povedala.

– To tu už nebudem.

– A kde budete?

– Na jednom peknom mieste. Aspoň dúfam, že bude pekné.

Pískanie vozíka sa priblížilo. Plechové tácky buchli o seba.

Júlii to bolo zrazu ľúto. Že musí odísť a nemôže sa vrátiť. Že ju stálo tak veľa úsilia nájsť si nejakú zaujímavú bytosť v tom labyrinte studených chodieb a izieb páchnucich dezinfekciou, v prievane a blikajúcom žiarivkovom svetle, že to toľko trvalo, kým sa k nej dostala a tak málo si ju užila.

– A napíšete mi odtiaľ pohľadnicu? – skúsila sama zmierniť svoju skľúčenosť. – Že či je tam dobre.

Panna sa usmiala:

– Nejako ti už dám vedieť.

– Napíšem vám niekam adresu?

– Všetko potrebné viem.

Júlia sa postavila a obrátila sa k dverám, nechcela už plytvať záujmom ani ľútosťou.

– Tak dovidenia a dávajte na seba pozor.

– Počkaj, – zavolala na ňu Panna z postele.

Júlia sa otočila.

– Nemohla by si ma pobozkať? – spýtala sa Panna.

Júlia zaváhala.

– Ale ja som chorá.

– Aj ja.

– Mama hovorí, že nemám nikoho bozkávať. Ani psov, a tak. Hlavne nikoho, kto to odo mňa bude chcieť.

– Prepáč mi to. Nechcem ťa nútiť.

– To nevadí.

– Tvoja mama nedoceňuje význam niektorých vecí. Keď na to príde, bude už neskoro.

– Ako to myslíte?

– Nijako.

– Nejako to určite myslíte.

Na dvere izby ktosi zabúchal.

Júlia si bleskovo čupla pod posteľ. Vzápätí sa dvere otvorili a hrmotná sestra vošla aj s tromi podnosmi, na ktorých sa skveli rožok a pohár mlieka.

Zvyšné dve postele v izbe boli ustlané.

– Kde máte kamarátky, babka? – spýtala sa sestra kamsi nad hlavu Panny Zázračnice, o niekoľko decibelov hlasnejšie, než bolo nevyhnutné.

– Predbehli ma, – povedala Panna Zázračnica. – Dnes ráno obidve odišli. Jedna do neba a druhá do pekla.

– Do neba? – spýtala sa sestra.

– Neveríte v nebo? – spýtala sa Panna.

– Ja verím v peklo, – zašomrala sestra. – Pracujem v ňom. Kurník, zase je bordel v evidencii!

Sestra tresla táckou na Panninu posteľ a zabuchla za sebou dvere.

Júlia vyliezla spod postele.

– Do neba? – spýtala sa rovnako ako sestra pred chvíľou.

– Niečo som jej musela povedať.

– Už ma asi hľadajú.

Panna Zázračnica sa usmiala.

Aj Júlia sa usmiala, no nepohla sa z miesta.

– Ďakujem ti, že si prišla, – povedala Panna Zázračnica.

– Nie je za čo, – povedala Júlia, lebo jej nič vhodnejšie nenapadlo. Tak ešte dodala: – Aj tak sa tu nudím.

– Ak ma nepobozkáš, už nikdy nepocítim, aké je to dostať pusu, – povedala Panna.

Júlia si to predstavila. Že by ležala v posteli a už nikdy ju nikto nepobozkal. Vytrhne takého človeka z prekliatia bozk desaťročného cudzieho dievčaťa? Bledého, studeného, večne chorého, väčšinu času neviditeľného?

– Prosím, – povedala žena.

– Kam tú pusu chcete? – spýtala sa Júlia.

– Hocikam.

Júlia sa naklonila nad tvár starej ženy. Panna zázračnica zatvorila oči a Júlia ju pomaly a opatrne pobozkala na pery. Trochu sa bála, či to nebude nepríjemné, ale cítila len teplú kožu a hašlerkový závan.

Júlia odstúpila od postele. Panna Zázračnica mala oči stále zatvorené.

– To bol najkrajší bozk za celý môj život, – povedala Panna Zázračnica.

Júlia sa otočila a vybehla z izby. Trochu sa za to hanbila. Za bozk, za ten útek, neskôr aj za to, že o tom nikdy nikomu nepovedala. Ale zároveň sa od tej chvíle cítila zvláštne začarovaná, ako bohyňa lásky Afrodita, o ktorej im hovorili v škole, ako niekto, o čiu priazeň sa oplatí bojovať. Po jej dotyku je možné túžiť. Po jej úsmeve je možné prahnúť. Jej prítomnosť je pre niekoho dôležitá. A je možné ju milovať do zbláznenia. Bol júl 1983 a ona si povedala, že byť viditeľná môže mať aj svoje pozitívne stránky.

Vydalo Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., Bratislava 2010

Editorka Mária Štefánková

Návrh obálky Bobo Boška

Zalomenie ALIAS PRESS, Bratislava

Tlač Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

ISBN 978-80-556-0285-1

wwww.slovart.sk

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012