J.R.R. Tolkien

Pán Prsteňov

2
Dve veže

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

The Edition published by arrengements

with Harper Collins Pub. Ltd.

The Two Towers © George Allen & Unwin

(Publishers) Ltd. 1954, 1966

Slovak edition © by Vydavateľstvo Slovart, spol. s r. o.,

Bratislava 2001, 2012

Translation © Otakar Kořínek 2001, 2012

ISBN 978-80-556-0632-3

Tri prstene elfským kráľom vonku pod nebom,

Sedem pánom trpaslíkov v sieňach z kameňa,

Deväť mužom z ľudí, ktorých osudom je skon,

Veľprsteň pre Pána tmy na tróne z plameňa

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

Veľprsteň im všetkým velí, jeho ruka krutá

Privolá ich do jedného a v čiernej tme spúta

V zemi Mordor, kde Tieň vládne zlom.

TRETIA KNIHA

1. kapitola

Boromirov odchod

Aragorn sa rozbehol do kopca, každú chvíľu sa zohýbajúc k zemi. Hobiti sú svižní a čítať ich stopy nie je ľahké ani pre lesníka, no kúsok pod vrcholom križovala cestičku stružka vody a v mokrej pôde našiel, čo hľadal.

„Stopy som čítal správne,“ povedal si. „Frodo bežal na vrchol. Ktovie, čo tam videl? No vracal sa rovnakou cestou a znova zišiel dolu.“

Aragorn zaváhal. Aj sám zatúžil vystúpiť na vysoký stolec v nádeji, že tam uvidí niečo, čo ho usmerní v bezradnosti. Čas však súril. Jednako však skočil vpred, vybehol na vrchol, pustil sa po veľkých kameňoch a napokon zdolal strmé schody. Sadol si na stolec a rozhliadol sa. Zdalo sa, že slnko potemnelo a svet zmatnel a vzdialil sa. Zadíval sa na sever a potom pohľadom pomaly kĺzal dookola, až sa znova vrátil k severu. Okrem ďalekých vrchov nevidel nič, iba v diaľke zasa veľkého vtáka, podobného orlovi, ktorý sa v širokých kruhoch pozvoľna znášal k zemi.

Díval sa, no i popri tom jeho jemné uši zachytili dolu v lese na západnom brehu rieky zvuky. Stŕpol. Boli to výkriky a medzi nimi na svoje zdesenie rozoznal drsné hlasy ohyzdov. Odrazu hrdelne zazvučal veľký roh. Jeho trúbenie narážalo do kopcov, ozvenou sa nieslo úžľabinami a mocným hlasom vyletelo nad dunenie vodopádov.

„Boromirov roh!“ zvolal. „Je v nebezpečenstve!“ Zbehol dolu schodmi a vyrazil po cestičke. „Beda! Dnes ma stíha zlý osud, všetko, čo urobím, sa skončí nešťastne. Kde je Sam?“

Bežal a rev bol čoraz hlasnejší, ale volanie rohu slablo a zaznievalo čoraz zúfalejšie. Ohyzdi jačali čoraz zúrivejšie a prenikavejšie. Roh odrazu zmĺkol. Aragorn sa dostal na posledný svah, no kým dobehol na úpätie, krik utíchal. Zabočil doľava, odkiaľ sa ryk ozýval, no hlasy sa vzďaľovali, až napokon nepočul nič. Vytasil svoj blýskavý meč a s výkrikom: „Elendil! Elendil!“ sa hnal pomedzi stromy.

Boromira našiel asi míľu od Parth Galenu na čistine neďaleko jazera. Sedel chrbtom opretý o veľký strom, akoby oddychoval. Aragorn však videl, že z neho trčí veľa šípov s čiernymi perami. V ruke dosiaľ zvieral meč, ktorý bol však kúsok pod rukoväťou zlomený. Po boku mu ležal rozpoltený roh. Pri jeho nohách a všade naokolo sa vŕšili hromady pobitých ohyzdov.

Aragorn si k nemu kľakol. Boromir otvoril oči a bolo vidieť, že chce prehovoriť. Konečne zaševelil: „Chcel som vziať Frodovi Prsteň. Ľutujem to. Zaplatil som.“ Pohľad mu zablúdil na zabitých nepriateľov. Ležalo ich tam najmenej dvadsať. „Sú preč – poloviční. Odvliekli ich ohyzdi. Ale myslím, že nie sú mŕtvi. Ohyzdi ich poviazali.“ Zmĺkol a vysilene zavrel oči. Po chvíli prehovoril znova.

„Lúčim sa s tebou, Aragorn! Choď do Minas Tirithu a zachráň môj národ! Ja som zlyhal.“

„Nie!“ povedal Aragorn. Vzal ho za ruku a pobozkal na čelo. „Zvíťazil si. Iba nemnohým sa podarilo také víťazstvo. Buď pokojný! Minas Tirith nepadne!“

Boromir sa usmial.

„Ktorým smerom odišli? Bol s nimi Frodo?“ spýtal sa Aragorn.

No Boromir už nepovedal nič.

„Beda!“ vydralo sa z Aragorna. „Tak odišiel Denethorov dedič, dedič pána Strážnej veže! Trpký koniec. Družina je rozbitá. Ja som zlyhal, nie on. Sklamal som Gandalfovu dôveru. Čo teraz? Boromir mi uložil, aby som šiel do Minas Tirithu, a moje srdce po tom túži, ale kde je Prsteň a jeho Nositeľ? Ako ich nájdem? Ako zachránim výpravu pred katastrofou?“

Kľačal, držiac Boromirovu ruku, a celé telo sa mu otriasalo od plaču. Tak ho našli Legolas a Gimli. Zišli zo západných svahov kopca, tichučko sa zakrádajúc pomedzi stromy, akoby boli na love. Gimli držal v ruke sekeru a Legolas svoj dlhý nôž. Všetky šípy vystrieľal. Keď vyšli na čistinu, ohromene znehybneli a v zármutku zvesili hlavy. Na prvý pohľad im bolo jasné, čo sa stalo.

„Beda!“ vzdychol Legolas a podišiel k Aragornovi. „Dohonili a zabili sme v lese veľa ohyzdov, ale užitočnejší by sme boli tu. Rozbehli sme sa sem, keď sme začuli roh – ale neskoro, ako vidieť. Vidím, že si ťažko zranený.“

„Boromir je mŕtvy, ale ja nie som ani škrabnutý, lebo som tu nebol,“ povedal Aragorn. „Padol, keď chránil hobitov, a ja som bol zatiaľ hore na kopci.“

„Hobiti!“ zvolal Gimli. „Kde sú? Kde je Frodo?“

„Neviem,“ odvetil Aragorn zničene. „Boromir mi pred smrťou povedal, že ich ohyzdi poviazali. Podľa jeho slov neboli mŕtvi. Poslal som ho za Chichom a Pipinom, ale nespýtal som sa ho, či s nimi bol Frodo alebo Sam. Až potom, keď už bolo neskoro. Všetko, čo som dnes urobil, sa obrátilo na zlé. Čo teraz?“

„Najprv sa musíme postarať o mŕtveho,“ povedal Legolas. „Nemôžeme ho tu nechať ležať ako mŕtve zviera medzi tými hnusnými ohyzdmi.“

„Ale rýchlo,“ dodal Gimli. „Nechcem sa tu dlho zdržiavať. Musíme sa čo najrýchlejšie pustiť za ohyzdmi, ak existuje nádej, že niekoho z našej družiny zajali živého.“

„Nevieme však, či je medzi nimi Nositeľ Prsteňa,“ namietol Aragorn. „Máme ho opustiť? Nemáme ho hľadať? Čaká nás neľahká voľba.“

„Najprv urobme, čo musíme urobiť,“ ozval sa Legolas. „Nemáme čas ani náradie, aby sme nášho druha pochovali, ako sa patrí. Ani mohylu naňho nemôžeme nahrnúť. Mohli by sme naňho však navŕšiť z kameňov pyramídu.“

„To by bola dlhá a ťažká práca, lebo vhodné kamene sú až pri brehu,“ povedal Gimli.

„Uložme ho teda do člna spolu s jeho zbraňami a so zbraňami porazených nepriateľov,“ navrhol Aragorn. „Pošleme ho dolu Raurosom a odovzdáme ho Anduinu. Gondorská rieka sa postará aspoň o to, aby jeho ostatky nezneuctil nijaký ničomný tvor.“

Rýchlo prehľadali telá ohyzdov a pohádzali na kopu ich meče, rozťaté prilby a štíty.

„Pozrite sa!“ zvolal odrazu Aragorn. „Tu niečo je!“ Z hromady odporných zbraní zdvihol dve zlato a červeno cizelované dýky s čepeľami v tvare listu. Hľadali ďalej a našli aj čierne pošvy, vykladané drobnými červenými drahokamami.

„To nie je ohyzdia zbroj,“ vyhlásil. „Nosili ich hobiti. Ohyzdi ich zrejme ulúpili, ale báli sa ich vziať, lebo vedeli, čo sú zač – dielo zo Západnej ríše, zakliate čarami proti Mordoru. Ak sú teda naši priatelia nažive, nemajú zbrane. Vezmem tie dýky a navzdory všetkej beznádeji budem dúfať, že ich majiteľom raz vrátim.“

„A ja zasa poberiem čo najviac šípov, lebo tulec mám už prázdny,“ povedal Legolas. Prehrabával sa v kope na zemi a našiel dosť nepoškodených šípov, ale dlhších, akými ohyzdi bežne strieľali. Pozorne si ich prezrel.

Aragorn sa zadíval na mŕtvych a povedal: „Mnohí z tých, čo tu ležia, nie sú z Mordoru. Pokiaľ poznám ohyzdov a ich druhy, niektorí pochádzajú zo severu od Hmlistých hôr. A sú tu ešte iní, ktorých nepoznám. Ich výzbroj vôbec nepripomína ohyzdiu!“

Ležali tam štyria ohyzdí vojaci vyšších postáv, počerní, šikmookí, s hrubými nohami a veľkými rukami. Ozbrojení boli krátkymi širokými mečmi, nie zakrivenými šabľami, charakteristickými pre ohyzdov. Luky mali z tisového dreva, ktoré zakrivením a dĺžkou pripomínali luky ľudí. Na ich štítoch sa skvel zvláštny znak – malá biela ruka uprostred čierneho poľa. Vpredu na železných prilbách mali vsadenú bielu runu S, vytepanú z akéhosi neznámeho kovu.

„Také znaky som ešte nikdy nevidel,“ poznamenal Aragorn. „Čo znamenajú?“

„S ako Sauron,“ prehodil Gimli. „To je ľahké.“

„Nie!“ vyhlásil Legolas. „Sauron nepoužíva elfské runy.“

„A nepoužíva ani svoje pravé meno a nikomu ho nedovolí napísať ani vysloviť,“ dodal Aragorn. „Ani bielu farbu nepoužíva. Ohyzdi v službách Barad-dûru nosia znak Červeného oka.“

Chvíľu zamyslene postál. „Podľa môjho názoru S znamená Saruman,“ povedal napokon. „V Isengarde sa vzmáha zlo a západ už nie je bezpečný. Je to tak, ako sa Gandalf obával – zradný Saruman sa dajako dozvedel o našej ceste. Pravdepodobne vie aj o Gandalfovom páde. Prenasledovatelia z Morie asi unikli bdelosti Lórienu alebo sa mu vyhli a dostali sa do Isengardu inými cestami. Ohyzdi putujú rýchlo. No Saruman má veľa spôsobov, ako sa dozvedieť, čo sa kde zbehlo. Pamätáte sa na tie vtáky?“

„Teraz nemáme čas hĺbať nad záhadami,“ povedal Gimli. „Odnesme Boromira!“

„Ale potom tie záhady musíme rozlúštiť, ak si máme zvoliť správnu cestu,“ povedal Aragorn.

„Možno niet správnej cesty,“ utrúsil Gimli.

Vzal sekeru a odťal niekoľko konárov. Zviazali ich tetivami a na túto kostru prehodili plášte. Keď takto narýchlo zhotovili máry, uložili na ne mŕtveho druha a odniesli ho na breh spolu s trofejami jeho posledného boja, ktoré chceli poslať s ním. Na breh nebolo ďaleko, ale šlo sa im neľahko, lebo Boromir bol vysoký a statný muž.

Aragorn zostal pri rieke, strážiac máry, a Legolas s Gimlim sa rýchlo pobrali k Parth Galenu. Bolo to asi míľu a trvalo dosť dlho, kým sa zjavili v dvoch člnoch, ktoré pádlami rýchlo poháňali popri brehu.

„Stalo sa tam niečo zvláštne!“ oznámil Legolas Aragornovi. „Na brehu boli iba dva člny. Po treťom sme nenašli ani stopy.“

„Neboli tam ohyzdi?“ spýtal sa Aragorn.

„Nevideli sme po nich nijaké známky,“ odvetil Gimli. „Ohyzdi by boli člny vzali alebo zničili a batožinu tiež.“

„Poobzerám sa tam, keď ta prídeme,“ povedal Aragorn.

Boromira uložili doprostred člna, ktorý ho mal odniesť. Pod hlavu mu vsunuli sivú kapucňu a poskladaný elfský plášť. Dlhé vlasy mu učesali a rozprestreli na plecia. Na páse sa mu jagal zlatý opasok z Lórienu. Prilbu uložili vedľa neho, na kolená mu položili rozpoltený roh a zlomený meč a pod nohy vložili meče nepriateľov. Provu člna potom priviazali za kormu druhého člna a vyplávali na rieku. Smutne pádlovali pozdĺž brehu, potom zabočili do rýchleho ramena a preleteli popri zeleni Parth Galenu. Bolo popoludnie a strmé úbočia Tol Brandiru blčali v slnečnom svetle. Keď sa dostali ďalej na juh, dvihol sa pred nimi zlatý závoj mihotavej vodnej triešte z Raurosu. Nehybným povetrím otriasal hukot búrlivo sa ženúcich vôd.

Plní zármutku odviazali pohrebný čln. Boromir v ňom ležal pokojný a uzmierený, nadnášaný náručím tečúcej vody. Schytil ho prúd, zatiaľ čo oni zadržiavali vlastný čln pádlami. Čln s Boromirom popri nich preplával a pomaly sa vzďaľoval, až sa zmenšil na čierny bod v zlatom svetle. A potom zrazu zmizol. Rauros burácal ako predtým. Boromira, Denethorovho syna, vzala Veľká rieka a v Minas Tirithe ho už nikdy nevideli stáť za rána na Bielej veži. No v Gondore sa ešte dlho rozprávalo, že elfský čln sa splavil po vodopádoch a rozbúrenej vode pod nimi a odniesol ho cez Osgiliath a rozvetveným ústím Anduinu do Veľkého mora a do noci pod hviezdami.

Traja druhovia ešte chvíľu mlčali a dívali sa za ním. Potom prehovoril Aragorn. „Budú ho vyzerať z Bielej veže, ale nevráti sa z hôr ani z mora.“ Potom začal pomaly spievať:

Cez Rohan, mokraďou a pláňou, i tam, kde je lúka,

Letí vietor zo západu, popri mocných hradbách fúka.

„Akú zvesť nesieš, vietor bludný, západný, takto podvečer?

Videl si Boromira Vysokého pri hre hviezdnych sfér?“

„Videl som ho na siedmich riekach, na vodách širokých,

Po pustej zemi kráčal a potom ho prijal do seba dych

Šera plání severných. Odvtedy nevidel ho už žiaden tvor.

Severák možno počul roh toho, čo otcom mu bol

Denethor.“

„Ó Boromir! Z hradieb vysokých hľadím ďaleko na západ,

A ty nechodíš, v zemi bez ľudí neuzrú ťa putovať.“

Potom zaspieval Legolas:

Od úst mora južný vietor letí, od piesčin a kameňov,

nepokojne, v jedinej chvíli,

Nárek čajok nesie a pri mocných bránach kvíli.

„Akú zvesť nesieš za súmraku, vietor, južný, stonavý?

Kde je Boromir Krásny? Nárek letí do diaľavy.“

„Mňa nepýtaj sa, kde dnes je – toľko tam kostí leží

Pod búrlivým nebom, kde sa breh biely i čierny ježí.

Koľko ich plávalo po Anduine v ústrety morským hlbinám,

Pýtaj sa severáka na zvesti o nich, ktoré nesie nám!“

„Ó Boromir! Od brán k moru na juh beží cesta,

Teba však neprináša nárek čajok od úst mora, pre teba

niet v ňom miesta.“

A opäť zaspieval Aragorn:

Od brány kráľov severák duje, popri burácaní vodopádu

sa preženie,

Zvučne a chladne ako vojnový roh pri veži znie.

„Akú zvesť zo severu, mocný vietor, prinášaš mi dnes?

Akú zvesť o Boromirovi Chrabrom? Kedy sa vráti z ciest?

„Pod Amon Henom počul som jeho hlas. Nepriateľa bil.

Jeho puknutý štít, meč zlomený niesli, prúd ich odplavil.

Nad jeho hrdou hlavou, krásnou tvárou oko nestihlo

zvlhnúť,

A Rauros, zlatý Rauros mocný, vinie si ho na hruď.

„Ó, Boromir! Strážna veža bude pohľad k severu

nakláňať,

K mocnému zlatému Raurosu, kým bude svet svetom stáť.“

Dospievali. Obrátili čln a zo všetkých síl ho hnali nazad proti prúdu k Parth Galenu.

„Východný vietor ste nechali na mňa, ale o ňom ja spievať nebudem,“ povedal Gimli.

„Tak to má byť,“ povedal Aragorn. „V Minas Tirithe východnému vetru vzdorujú, ale nepýtajú sa ho na zvesti. No Boromir sa už vydal vlastnou cestou a my si teraz musíme čo najskôr zvoliť svoju.“

Rýchlo, ale dôkladne skúmal zelený trávnik, podchvíľou sa zohýbajúc. „Tu ohyzdi neboli,“ vyhlásil napokon. „Inak však nemožno nič povedať s istotou. Sú tu stopy nás všetkých, križujú sa. Nedá sa povedať, či sa sem vrátil niektorý z hobitov po tom, čo sme začali hľadať Froda.“ Vrátil sa na breh k miestu, kde sa do rieky vlieval potôčik z prameňa. „Tu sú trocha jasnejšie stopy,“ poznamenal. „Do vody sa vbrodil hobit a potom zasa vyšiel, ale neviem, ako dávno.“

„Ako teda rozlúštiš túto záhadu?“ spýtal sa Gimli.

Aragorn sa namiesto odpovede pobral k táborisku a zahľadel sa na batožinu. „Chýbajú dva batohy a jeden z nich je určite Samov,“ povedal. „Bol veľký a ťažký. Máme teda odpoveď – Frodo odišiel v člne a jeho sluha odišiel s ním. Frodo sa sem akiste vrátil, kým sme boli preč. Sama som cestou na kopec stretol a povedal som mu, aby šiel za mnou, ale, ako vidieť, nešiel. Dovtípil sa, čo jeho pán zamýšľa, a vrátil sa, kým Frodo stihol odísť. Veru, Sama sa nemožno len tak ľahko striasť.“

„Ale prečo odišiel a nepovedal nám ani slovo?“ krútil hlavou Gimli. „To je čudné.“

„A statočné,“ dodal Aragorn. „Sam mal pravdu. Frodo nechcel viesť priateľov do Mordoru v ústrety smrti.

Vedel však, že on musí ísť. Muselo sa niečo stať, čosi, čo prekonalo jeho strach a pochybnosti, keď odišiel sám, iba so Samom.“

„Možno sa naňho vyrútili ohyzdi a ušiel,“ nadhodil Legolas.

„Ujsť ušiel, ale podľa všetkého nie pred ohyzdmi,“ povedal Aragorn. Nepovedal však, v čom videl príčinu jeho náhleho rozhodnutia a úteku. Posledné Boromirove slová ešte dlho tajil.

„Aspoň jedno je teda isté,“ povedal Legolas. „Frodo už nie je na tejto strane rieky. Iba on mohol vziať čln. A Sam je s ním. Nikto iný by jeho batoh nevzal.“

„Potom máme na výber dve veci,“ ozval sa Gimli. „Buď vezmeme zvyšný čln a pôjdeme za Frodom, alebo sa vydáme pešo za ohyzdmi. Veľkú nádej nemáme ani v jednom, ani v druhom prípade. Stratili sme už drahocenné hodiny.“

„Nechajte ma rozmýšľať,“ povedal Aragorn. „Kiežby som sa rozhodol správne a zmenil zlú hviezdu tohto nešťastného dňa!“ Na okamih sa odmlčal.

„Pôjdem za ohyzdmi,“ povedal nakoniec. „Bol by som viedol Froda do Mordoru a šiel s ním až do konca. Ak ho však budem v tej pustatine teraz hľadať, vydám zajatcov napospas mučeniu a smrti. Moje srdce konečne prehovorilo jasnou rečou – osud Nositeľa Prsteňa už nie je v mojich rukách. Družina dohrala svoju úlohu. No my, čo sme zostali, nemôžeme svojich druhov opustiť, kým máme silu. Poďte! Vyrazíme. Necháme tu všetko, bez čoho sa môžeme zaobísť. Poženieme sa dňom i nocou!“

Vytiahli na breh posledný čln a odniesli ho medzi stromy. Podeň uložili všetky veci, ktoré nepotrebovali a nemohli odniesť. Potom z Parth Galenu odišli. Už sa zmrákalo, keď prišli na čistinu, kde zahynul Boromir. Tam narazili na stopu ohyzdov. Nebolo na to treba veľké umenie.

„Nijaký iný národ tak nedupoce,“ povedal Legolas. „Zdá sa, že ich teší sekať a ničiť všetko, čo rastie, aj keď im to neprekáža.“

„Napriek tomu idú veľmi rýchlo a sú neúnavní,“ povedal Aragorn. „Neskôr to asi bude ťažšie, ich stopy budeme musieť hľadať na holej tvrdej zemi.“

„Teda za nimi!“ zvolal Gimli. „Aj trpaslíci vedia chodiť rýchlo, a veru sa neunavia skôr ako ohyzdi. Bude to však dlhá naháňačka. Majú veľký náskok.“

„Áno, všetci budeme potrebovať vytrvalosť trpaslíkov,“ prisvedčil Aragorn. „Poďme už! S nádejou či bez nádeje, ale stopu nepriateľov budeme sledovať. A beda im, ak budeme rýchlejší! Bude to taká štvanica, že nad ňou budú žasnúť naše tri národy – elfovia, trpaslíci i ľudia. Vpred, traja lovci!“

Vyrazil skokom ako jeleň. Uháňal medzi stromami. Keď sa raz rozhodol, viedol ich stále ďalej a ďalej, rýchlo a neúnavne. Nechali za sebou lesy okolo jazera. Zdolávali dlhé svahy, ktoré sa temne, ostro črtali proti oblohe, červenej od západu slnka. Prišiel súmrak. V kamenistej krajine zmizli ako sivé tiene.

2. kapitola

Rohanskí jazdci

Súmrak hustol. Dolu medzi stromami ležala hmla a prízračne sa prevaľovala aj nad nezreteľnými brehmi Anduinu. Obloha však bola čistá. Vyšli hviezdy. Na západe plával pribúdajúci mesiac a skaliská vrhali čierne tiene. Traja druhovia došli na úpätie kamenných vrchov a ich postup sa spomalil, lebo stopa sa už nedala sledovať tak ľahko. Vysočina Emyn Muil sa v týchto miestach ťahala zo severu na juh dvoma prerývanými hrebeňmi. Zo západu boli obidva hrebene strmé a neschodné, ale východné svahy boli miernejšie, zbrázdené mnohými roklinami a tiesňavami. Aragorn, Legolas a Gimli sa celú noc škriabali cez tento kostrbatý terén, zdolali vrchol prvého a najvyššieho hrebeňa a zišli do tmy hlbokého haditého údolia na druhej strane. Tam si v tichej, zimomravej hodine pred úsvitom krátko oddýchli. Mesiac už zašiel a trblietali sa nad nimi len hviezdy. Prvé svetlo dňa sa ešte nedostalo ponad tmavé vrchy za nimi. Aragorn zneistel. Stopa ohyzdov smerovala do údolia, ale tam mizla.

„Čo myslíš, ktorým smerom sa dali?“ spýtal sa Legolas. „Na sever priamejšou cestou k Isengardu popri Fangorne, ak ta naozaj mieria, ako sa nazdávaš? Alebo na juh k Entve?“

„K Entve určite nepôjdu, nech je ich cieľ akýkoľvek,“ odvetil Aragorn. „A ak sa v Rohane nedeje niečo zlé a Sarumanova moc ešte veľmi nevzrástla, pôjdu najkratšou možnou cestou, a tá vedie cez pláne Rohirrimčanov. Pátrajme po nich na severe!“

Údolie sa ťahalo medzi zbrázdenými vrchmi ako kamenné koryto a na dne medzi balvanmi sa kľukatil potôčik. Po pravej strane sa chmúrili útesy a po ľavej sa dvíhali sivé svahy, ktoré sa v odchádzajúcej noci šero, kalne črtali. Prešli asi míľu na sever. Aragorn, zohnutý k zemi, pátral po stopách medzi prehybmi v žľaboch, ktoré viedli k západnému hrebeňu. Legolas zašiel o kus dopredu. Zrazu vykríkol a ostatní sa k nemu rozbehli.

„Zopár z tých, ktorých prenasledujeme, sme už dostihli,“ povedal. „Pozrite tam!“

Ukázal rukou, a keď tým smerom pozreli, zbadali, že to, čo predtým pokladali za balvany na úpätí stráne, sú ležiace telá. Ležalo tam päť mŕtvych ohyzdov. Skosili ich neľútostné údery a dvaja mali odseknuté hlavy. Zem naokolo zvlhla od ich tmavej krvi.

„A stojíme pred ďalšou záhadou,“ povedal Gimli. „Lenže tá potrebuje denné svetlo a na to nemôžeme čakať.“

„Nech to čítaš akokoľvek, vyzerá to nádejne,“ povedal Legolas. „Nepriatelia ohyzdov sú najskôr našimi priateľmi. Žije v týchto vrchoch niekto?“

„Nie,“ povedal Aragorn. „Rohirrimčania sem zablúdia zriedkakedy a je to ďaleko od Minas Tirithu. Možno tu lovila dajaká družina ľudí z dôvodov, ktoré nepoznáme. Ale to sotva.“

„Čo si teda myslíš?“ spýtal sa Gimli.

„Že náš nepriateľ si sem priviedol svojho nepriateľa,“ odvetil Aragorn. „Tí pobití ohyzdi sú zďaleka zo severu. Nie je medzi nimi ani jeden z veľkých ohyzdov s tým zvláštnym znakom. Podľa mňa došlo k sporu, ktoré nie sú v tomto odpornom národe výnimočné. Možno sa nevedeli zhodnúť, kade ísť ďalej.“

„Alebo sa nevedeli zhodnúť na osude zajatcov,“ prehodil Gimli. „Dúfajme, že to neznamenalo aj ich koniec.“

Aragorn prehľadal zem v širokom okruhu, ale iné stopy boja nenašiel. Pobrali sa ďalej. Nebo na východe už bledlo, hviezdy sa strácali a pribúdalo sivastého svetla. O kus ďalej na sever došli k úžľabine, z ktorej si úzky skackavý potok vymlel v kameni krivolakú cestu do malej doliny. Rástli v nej kríky a na úbočiach sa kde-tu ukazovali fľaky trávy.

„Konečne!“ povedal Aragorn. „Tu sú stopy, ktoré hľadáme! Ohyzdi sa po roztržke vydali tadeto proti prúdu.“

Prenasledovatelia sa rýchlo obrátili a pustili sa novou cestou. Skákali z kameňa na kameň, akoby boli čerství po celonočnom oddychu. Napokon došli na vrchol kopca, kde im náhle fúkol do vlasov mrazivý ranný vietor a nadul im kapucne.

Keď sa obzreli, za riekou sa už zapaľovali vzdialené pahorky. Po nebi sa rozlieval deň. Nad chrbát temnej zeme sa dvihol červený lem slnka. Smerom na západ sa ešte ťahal tichý beztvarý svet, no ako tam stáli a dívali sa, tiene noci sa rozplývali a ožívali farby prebúdzajúceho sa sveta – šíre lúky Rohanu dýchli zeleňou, v údoliach riek sa chveli biele hmly a ďaleko vľavo, možno sto míľ, presvitli purpurovými a modrastými tónmi Biele hory s uhľovočiernymi čnejúcimi štítmi, na ktorých v rannom svite preblyskoval ružovejúci sneh.

„Gondor! Gondor!“ zvolal Aragorn. „Kiežby som ťa znova uzrel v šťastnejšiu hodinu! Moja cesta ešte stále nevedie na juh k tvojim žiarivým riekam.

Gondor! Gondor mocný medzi morom a pohoriami!

Vietor západný! Strieborný strom zrak mámi,

Keď šumivo prší v kráľovských záhradách.

Hrdé hradby! Biele veže! Mocné stĺpy pri bránach!

Ó, Gondor! Bude ešte Strieborný strom s nami,

Zaduje ešte vietor medzi morom a pohoriami?

Odtrhol pohľad od juhu a zadíval sa na severozápad ku končinám, ktorými sa budú uberať. „A teraz poďme,“ povedal.

Hrebeň, na ktorom stáli, strmo klesal dolu. Pod nimi v hĺbke asi dvadsiatich siah trčala široká hrboľatá rímsa, ktorá sa náhle končila zvislým zrázom. Východný val Rohanu. Tu sa končil Emyn Muil a do nedozerna sa ťahali zelené pláne Rohirrimčanov.

„Aha, tam!“ zvolal Legolas a ukázal na jasnú oblohu nad nimi. „Zasa ten orol! Veľmi vysoko. Zdá sa, že odtiaľto odlieta naspäť na sever. A letí veľmi rýchlo. Dívajte sa!“

„Nevidím ho, môj dobrý Legolas, ani svojimi očami ho nevidím,“ povedal Aragorn. „Musí byť naozaj veľmi vysoko. Ktovie, aké má poslanie, ak je to ten istý, ktorého som už videl. Ale pozrite! Vidím aj čosi bližšie a pre nás dôležitejšie. Tam na pláni sa čosi pohybuje!“

„Je ich veľa,“ povedal Legolas. „Celá pešia kompánia. Viac však nerozoznám, neviem, čo môžu byť zač. Je to ďaleko, takých tridsať míľ. Vzdialenosti sa na takej pláni odhadujú ťažko.“

„V každom prípade si myslím, že už nám netreba nijaké stopy, aby sme vedeli, kade ísť,“ povedal Gimli. „Rýchlo si nájdime cestu dolu na pláne.“

„Sotva nájdeš rýchlejšiu cestu ako ohyzdi,“ povedal Aragorn.

Nepriateľov teraz prenasledovali za jasného denného svetla. Zdalo sa, že ohyzdi sa náhlia, ako len vládzu. Prenasledovatelia nachádzali cestou veci, ktoré stratili alebo odhodili – vrecia na potraviny, skrojky a kôrky tvrdého vyšediveného chleba, potrhaný čierny plášť, ťažkú, cvokmi okovanú čižmu, rozodranú kameňmi. Cesta ich viedla na sever po vrchole príkreho svahu, až napokon došli k hlbokej rozsadline, vymletej potokom, ktorý sa hlučne valil dolu. Touto uzučkou tiesňavou klesala na planinu strmo ako po schodoch nerovná cestička.

Zišli dolu a razom sa ocitli na rohanskej tráve. Vzdúvala sa pri samom úpätí Emyn Muilu ako zelené more. Letiaci potok mizol v hustom podraste žeruchy a vodného rastlinstva. Počuli ho zurčať v zelených tuneloch dolu miernymi svahmi k mokradiam v ďalekom údolí Entvy. Mali pocit, že zimu zanechali vo vrchoch za sebou. Povetrie tu bolo miernejšie, teplejšie a zľahka voňalo, akoby sa už prebúdzala jar a byliny a listy sa nalievali miazgou. Legolas sa zhlboka nadýchol, ako keď si niekto dá osviežujúci dúšok po dlhom smäde v nehostinných končinách.

„Och! Zelená vôňa!“ vzdychol blažene. „To je lepšie ako spánok. Bežme!“

„Ľahké nohy tu môžu bežať rýchlo,“ povedal Aragorn. „Asi rýchlejšie než ohyzdi v okovaných čižmách. Naskytá sa nádej, že skrátime ich náskok!“

Napredovali jeden za druhým, ženúc sa ako psi po horúcej stope, a v očiach im blčal dychtivý svit. Takmer rovno na západ sa ťahal nepekný široký pás, vydupaný pochodujúcimi ohyzdmi. Prekrásna rohanská tráva bola doráňaná a sčernetá. Aragorn po chvíli vykríkol a odbočil.

„Stojte!“ zvolal. „Nechoďte hneď za mnou!“ Rýchlo sa rozbehol doprava od hlavnej stopy, lebo tým smerom zbadal stopy, odbočujúce od ostatných, ktoré zanechali malé neobuté nohy. Kým stihli zájsť ďalej, prekrížili ich ohyzdie stopy, ktoré pred nimi i za nimi odbočili z hlavnej stopy. Potom sa znova ostro skrúcali k hlavnej stope a strácali sa v nej. Aragorn sa v najvzdialenejšom bode zohol a čosi zdvihol z trávy. Nato sa behom vrátil k ostatným.

„Áno, je to jasné,“ povedal. „Hobitie stopy. Myslím, že Pipinove. Je menší ako ten druhý. A pozrite sa na toto!“ Zdvihol predmet, ktorý sa v slnku zajagal. Vyzeral ako čerstvo rozvitý bukový list. Na tejto pláni bez stromov pôsobil zvláštne a prekrásne.

„Spona z elfského plášťa!“ zvolali Legolas a Gimli naraz.

„Listy z Lórienu neopadávajú len tak pre nič, za nič,“ povedal Aragorn. „Tento nespadol náhodou. Niekto ho odhodil ako znamenie pre tých, ktorí azda pôjdu po stope. Nazdávam sa, že Pipin práve preto odbehol z hlavnej stopy.“

„Potom bol prinajmenšom on nažive,“ vydýchol si Gimli. „A vedel využiť svoj dôvtip i nohy. To je nádejné. Neprenasledujeme nadarmo.“

„Dúfajme, že za tú smelosť nezaplatil pridraho,“ povedal Legolas. „Ale poďme! Rýchlo vpred! Keď si pomyslím, že tých mladých veselých ľudkov ženú ako dobytok, zviera sa mi srdce.“

Slnko vystúpilo na poludňajší vrchol a potom pozvoľna klesalo. Od ďalekého mora na juhu priplávali ľahké obláčiky a vetrík ich niesol ďalej. Prišiel podvečer a slnko začalo zapadať. Vyrástli tiene a dlhými rukami sa načahovali k východu. Prenasledovatelia neúnavne napredovali. Už prešiel deň odvtedy, čo padol Boromir, a ohyzdi boli stále ďaleko pred nimi. Na rovnej pláni ich už nebolo vidieť.

Keď sa začalo znášať nočné šero, Aragorn zastal. Za celodenný pochod si iba dva razy krátko oddýchli a od Východného valu, kde stáli na svitaní, ich už delilo takmer štyridsať míľ.

„Máme pred sebou ťažké rozhodnutie,“ povedal. „Buď budeme v noci oddychovať, alebo pôjdeme, kým nám budú stačiť sily a vôľa.“

„Ak budeme spať a naši nepriatelia nebudú oddychovať, nechajú nás ďaleko za sebou,“ povedal Legolas.

„Aj ohyzdi musia na pochode robiť zastávky, nie?“ ozval sa Gimli.

„Ohyzdi málokedy putujú otvorenou krajinou za slnka, ale títo putovali,“ povedal Legolas. „V noci určite nebudú oddychovať.“

„Keď však pôjdeme v noci, neuvidíme ich stopu,“ namietol Gimli.

„Tá vedie rovno, nezahýba vpravo ani vľavo, pokiaľ moje oko dovidí,“ povedal Legolas.

„Možno by som vás dokázal viesť za tmy popamäti a držať smer,“ povedal Aragorn. „Keby sme však zablúdili alebo sa odchýlili od smeru, potom by sme sa ráno mohli dlho zdržať, kým by sme stopu znova našli.“

„A ešte voľačo,“ dodal Gimli. „Len cez deň uvidíme, či neodbočujú dajaké stopy. Keby niektorý zajatec ušiel alebo by ho, povedzme, vliekli na východ k Veľkej rieke smerom do Mordoru, stopy by sme nevedomky minuli.“

„To je pravda,“ prikývol Aragorn. „Ak som však doteraz čítal stopy správne, ohyzdi Bielej ruky sú v prevahe a celá kompánia mieri do Isengardu. Ich terajší smer to potvrdzuje.“

„Len aby sme sa neprenáhlili, pokiaľ ide o ich zámery,“ zamrmlal Gimli. „A čo útek? Potme by sme boli prešli stopy, ktoré ťa priviedli k spone.“

„Ohyzdi od tej chvíle určite zdvojili stráže a zajatci sú unavenejší,“ povedal Legolas. „K nijakému úteku už nepríde, ak ho nezosnujeme my. Ako ho narafičiť, to veru neviem, ale najprv ich musíme dohoniť.“

„Lenže ani ja, trpaslík navyknutý na putovanie a nie najmenej zdatný zo svojho národa, by som nemohol bez prestávky uháňať až do Isengardu,“ povedal Gimli. „Aj mne zviera srdce a je škoda, že sme nevyrazili skôr. Teraz si však musím trocha oddýchnuť, aby som bežal lepšie. A ak si máme oddýchnuť, najlepšia je na to nevidomá noc.“

„Povedal som, že máme pred sebou ťažké rozhodnutie. Ako vyriešime tento spor?“ spýtal sa Aragorn.

„Ty si vodca,“ povedal Gimli. „A v prenasledovaní si skúsený. Ty rozhodni.“

„Srdce ma nabáda, aby sme šli dalej,“ povedal Legolas. „No musíme držať spolu. Urobím, ako povieš.“

„Rozhodnutie zverujete do zlých rúk,“ vzdychol Aragorn. „Od chvíle, čo sme prešli Argonathom, všetky moje rozhodnutia sa skončili zle.“ Odmlčal sa s pohľadom upretým na severozápad do noci, ktorá už temnela.

„Potme ďalej nepôjdeme,“ rozhodol napokon. „Nebezpečnejšie sa mi zdá stratiť stopu alebo prehliadnuť, že niekto prišiel alebo odišiel. Možno keby mesiac svietil jasnejšie, lenže zapadá skoro a je ešte nový a bledý.“

„A dnes bude beztak za mračnami,“ zahundral Gimli. „Bodaj by nám Pani bola darovala také svetlo, aké dala Frodovi!“

„Tam, kde ho dala, bude potrebnejšie,“ povedal Aragorn. „Tam je skutočné poslanie. Naša vec je iba maličkosť vo veľkých činoch týchto čias. Možno je toto prenasledovanie márne od samého začiatku a nijaké moje rozhodnutie ho nemôže pokaziť ani napraviť. Nuž čo, rozhodol som. Využime ten čas, ako najlepšie vieme!“

Uložil sa na zem a hneď zaspal, lebo nezažmúril oko od noci, ktorú strávili v tieni Tol Brandiru. Prebudil sa a vstal prv, ako sa na oblohe zjavil úsvit. Gimli ešte tvrdo spal, no Legolas už stál a díval sa na sever do tmy, zadumaný a tichý ako mladý strom v bezveternej noci.

„Sú už ďaleko, preďaleko,“ povedal smutne Aragornovi. „Srdce mi hovorí, že túto noc neoddychovali. Dohoniť by ich už mohol len orol.“

„Napriek tomu za nimi pôjdeme, pokiaľ budeme vládať,“ povedal Aragorn. Zohol sa a zatriasol Gimlim. „Vstávaj! Musíme ísť! Stopa chladne!“

„Ale veď je ešte tma,“ zahundral Gimli. „Kým nevyjde slnko, neuvidí ich ani Legolas z vysokého kopca.“

„Bojím sa, že ich už neuvidím ani z kopca, ani z pláne, či už za slnka, alebo pri mesiaci,“ odvetil Legolas.

„Keď neposlúži zrak, možno nám niečo napovie zem,“ povedal Aragorn. „Tá musí pod ich nenávidenými nohami stonať.“ Vystrel sa na zem a ucho pritisol do trávy. Dlho tak nehybne ležal, tak dlho, až si Gimli povedal, či nezamdlel alebo znova nezaspal. Prišiel mihotavý úsvit a naokolo pozvoľna jasnelo sivé svetlo. Aragorn sa konečne zdvihol a priatelia uzreli jeho tvár. Bola bledá, prepadnutá a pohľad mal znepokojený.

„Zem hovorí nejasne a zmätene,“ povedal. „V okolí mnohých míľ od nás nič nekráča. Kroky našich nepriateľov sú nezreteľné a vzdialené. Hlasné sú však kopytá koní. Spomínam si, že som ich počul, už keď som spal, rušili ma v snoch – cválajúce kone, uháňajúce na západ. Teraz sú od nás ešte ďalej a mieria na sever. V tomto kraji sa niečo deje!“

„Poďme!“ povedal Legolas.

Koniec ukážky