V pekle sa

neplaCe

Lenka Gahérová

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Lenka Gahérová, 2013

© HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Grafický dizajn obálky © Pavel „Hirax“ Baričák, 2013

Grafická úprava vnútra © Pavel „Hirax“ Baričák, 2013

Redaktoská úprava Katarína Tehlárová

Jazyková úprava Anna Fričová

1. vydanie
Martin 2013

ISBN 978-80-89502-31-8

Do dospelosti vyleteli ako anjeli. Niesli si so sebou ideály, predstavy
a predsavzatia. Túžili dosiahnuť cieľ, v ktorom ich čaká šťastie, láska
a úspech. Po ceste trvajúcej dvadsaťpäť rokov sa opäť stretávajú. Niektorí odhaľujú tajomstvá a vyzliekajú svoje duše. Jeden nahlas priznáva porážku, druhý predstiera úspech. Otvárajú tajné truhlice a vypúšťajú svojich kostlivcov – svoje temné spomienky, na ktoré by najradšej zabudli.

Na napísanie tejto knihy ma inšpirovalo stretnutie spolužiakov po dvadsiatich piatich rokoch. Mená a osudy sú zmenené pre uchránenie súkromia hlavných postáv, no podstata príbehov je zachovaná. V tomto Pekle sa ocitli nielen moji spolužiaci zo strednej, ale aj zo základnej školy a niektorí moji priatelia, ktorí boli ochotní porozprávať mi o svojom živote. Ako poďakovanie im venujem túto knihu.

Nájdete v nej kus svojich životov.

Lenka Gahérová

Prológ

Miška stála medzi dverami a ľavým plecom sa opierala o zárubňu. V ruke držala vankúš a závistlivo pozorovala vankúšovú vojnu v manželskej pos-
teli. Mama, nevlastný otec a Lucka. Tak veľmi sa k nim chcela pridať. Tak veľmi túžila, aby bolo všetko také ako pred troma rokmi, keď boli s mamou samé.

Spolužiačky by ju za spomienky na takéto detské jašenie vysmiali a ďalej by sa rozprávali o najkrajšom chalanovi v triede. No ona o chlapcoch nerozmýšľala. Chýbala jej mama. Dnes sa už len ticho pozerá do izby na ich hry sprevádzané radostným smiechom, dúfajúc, že ju aspoň raz zoberú medzi seba.

Kedysi sa s mamou tiež takto bláznivo hrávali. No potom sa mama zoznámila s Viktorom, nasťahoval sa k nim a narodila sa Lucka. Ona akoby pre nich prestala existovať. Spočiatku sa k nim pripojila, no otázky nevlastného otca: „Miška, a ty sa nemáš čo učiť?“ či: „Už si si upratala a nachystala veci do školy?“ ju vyhnali z izby skôr, ako sa stihla usmiať. Neskôr už do izby nechodila, len sa postavila k dverám a sledovala ich hry. Nikomu nestála ani len za slovo. Iba Viktor jej po pár minútach, keď si ju všimol, zdvihnutou rukou ukázal, aby sa vrátila do svojej izby. Lucka s nimi mohla aj spávať, no ona musela tráviť čas sama vo svojej opustenej a tichej izbičke.

Dlho do noci tíško plakala. Zaspala od vyčerpania s bolesťou hlavy a ešte aj v spánku ju striasalo od vzlykov.

Snívalo sa jej, že sú s mamou opäť samé, mama ju ľúbi, ležia spolu
v posteli, túli si ju k sebe a hladká po vlasoch, po tvári, po jej malých vystupujúcich prsiach...

„Po prsiach? Prečo by ju mama hladkala po prsiach?!“ Otvorila oči.

Vedľa nej pod paplónom ležal Viktor. To on ju hladil, to on sa k nej pritláčal. A tak zvláštne dýchal... Keď zbadal, že sa prebudila, chytil jej dlaňou ústa.

– Tíško, tichučko, moja krásna, – šepkal jej takým divným roztraseným hlasom, aby sa upokojila.

– Choď preč! Nemáš ma rád! – snažila sa zakričať, no jeho dlaň zvuk stlmila.

– To nie je pravda, že ťa nemám rád. Zbožňujem ťa.

– Stále ma vyháňaš, – pokrútila hlavou na znak nesúhlasu a aj preto, aby striasla jeho ruku a mohla sa konečne nadýchnuť.

– Nevyháňam ťa preto, lebo ťa nemám rád. Iba ťa chcem mať len pre seba a neznesiem, aby sa ťa dotýkal ešte niekto iný okrem mňa. Odteraz budeme takto spolu len my dvaja.

– Ale keď ja by som chcela aj mamku, aj Lucku... – ticho namietla Miška.

Viktorova tvár sa zmenila.

– Iba my dvaja! Rozumieš? A nikomu to nepovieš! Bude to naše tajomstvo, – dodal už miernejšie, keď zbadal, že ju vyplašil. Len čo uvidel slzy v jej očiach, rýchlo si ju pritúlil, bozkával do vlasov a hladkal jej mladé, štrnásťročné telo. Tak veľmi túžil po tom, aby sa aj ona dotýkala jeho, ale vedel, že na to ešte nie je pripravená. Uvedomoval si, že začal nebezpečnú hru a musí byť veľmi opatrný.

Stretneme sa v Pekle (Miška)

Miška stála medzi dverami, plecom sa opierala o zárubňu. Kamil sedel za svojím pracovným stolom so slúchadlami na ušiach. Prstami nežne pohládzal potenciometer na svojej drahej rádiostanici.

Spomenula si na chvíle, keď bola ešte dievča. Aj vtedy jej bolo dovolené iba prizerať sa a čakať, kedy ju možno zavolajú, aby sa pridala. Ibaže dnes už v ruke nestískala svoj vankúš a navyše veľmi dobre vedela, že ju Kamil nezavolá. Dokonca bola presvedčená, že len čaká, kým odíde. Už však nebola vystrašené dievčatko a vôbec netúžila po tom, aby sa jej muž opýtal, či nemá čo robiť, či je umytý riad a vyžehlená bielizeň. A nakoniec so zdvihnutou rukou ukázal, kde je jej miesto. Otočila sa a odchádzala chodbou do obývačky. Na skrinke s topánkami uvidela bielu obálku, ktorú si predtým nevšimla. Kamil ju musel vyložiť až tesne predtým, než sa išiel do spálne venovať svojej najobľúbenejšej činnosti, ktorou rozhodne nebol sex s vlastnou manželkou, ale dlhé nekonečné vysedávanie pri rádiostanici.

Keď si prečítala, že je uvedená ako adresát, odtrhla kraj a vybrala list. So stúpajúcim vzrušením behala očami po papieri.

Vážená spolužiačka, spolužiak.

Pozývam Ťa na stretávku absolventov gymnázia po dvadsiatich piatich rokoch. Spomínať začneme v piatok 24. 6. 2011 v poobedných hodinách na chate Peklo, nachádzajúcej sa v prekrásnej prírode Fačkovského sedla. Majiteľom chaty nie je nik iný ako náš kamarát a spolužiak Čerťo, ktorý nám za účelom spomínania a stretnutia poskytol pekelné priestory na celý víkend.

Ubytovanie zabezpečené, aj keď možno v stiesnených podmienkach, no zmestia sa všetci, ktorí si doma vybavia priepustku. Prineste si so sebou pekelne dobrú, nefalšovanú náladu, alkohol a kto už má diabetickú stravu alebo inú prísnu diétu, tak aj niečo na zjedenie. Platba na mieste podľa počtu zúčastnených.

Takže stretneme sa v pekle, priatelia.

S pozdravom Lyda Večerová, rodená Becková

– Jupí, – zvýskla, keď dočítala. Najradšej by tancovala, ako veľmi sa už na decká tešila. Nepatrila k tým, bez koho sa žiadna dobrá zábava nezaobíde, a bližší vzťah mala iba s Marekom, no ako celok boli skvelá partia. Najprv to chcela oznámiť Kamilovi, no uvedomila si, že by bol pravdepodobne iba naštvaný, že mu ruší nejaké „dôležité“ spojenie. Aj keď vôbec nezapochybovala o tom, že z tej správy bude mať rovnakú radosť ako ona. Kamil však z úplne iného dôvodu.

V Pekle

Lydka a Iveta prišli do Pekla ako jediné už v piatok.

Iveta sa dostavila tentoraz bez strachu a bez monoklov. Raz musela ujsť, lebo súdruh, ako volala svojho druha, ju dobrovoľne nepustil a na jednej stretávke nebola vôbec. Teraz už bola voľná a konečne si to mohla užiť bez obáv
z návratu domov. V sobotu od rána pomáhali Čerťovi všetko prichystať skôr, ako sa dovalia spolužiaci.

Lydka sa tešila, lebo mohla zase raz niečo urobiť pre decká. Oči jej svietili. Kontrolovala zoznam, počítala lôžka a diktovala Čerťovi, koľko nafukovacích matracov budú ešte potrebovať.

– Lia, ty si nezmar. To nie si ani trochu unavená? Kašli na postele, kto sem príde spať? Všetkým je jasné, že preflámujeme víkend a veľa toho nenaspíme, – otočil sa Čerťo k Ivete a mrkol, akoby sa spolu dohodli na tom, čo budú robiť v noci.

Lydkina starostlivosť sa mu zdala prehnaná. Už dávno nie sú deti, o ktoré sa musí niekto starať. No ako sa zdá, Lýdia si musí vybiť energiu, aj keď absolútne nechápal, kde sa v nej berie.

– Typická učka, – zašomral s úsmevom smerom k Ivete a pokračoval
v chystaní pohárov. Tá zrazu zmeravela.

– Lia, uštipni ma, lebo sa mi asi sníva. Alebo ma presvedč, že ten chlap pred Peklom nie je Padre, – povedala šokovaná Iveta, keď cez okno zbadala, kto vystupuje z auta. Čerťo k nej pribehol prvý a bol rád, že ju môže objať okolo pása. Lýdia prestala pozerať do zoznamu a rázne podišla
k spolužiakom. Chytila ich okolo krku a pozrela cez okno.

– No to ma podrž! Padre! Nevidela som ho od školy. Veď mi vôbec nedal vedieť, že príde. Ani som netušila, či sa vôbec o stretávke dozvedel. To je ale prekvapko!

– A nielen pre teba, – dodal šokovaný Čerťo. Viac nestihol povedať, lebo sám Padre sa práve objavil medzi dverami.

– Tak nie si duch! Si to naozaj ty! – zvolala Lyda a ponáhľala sa za chalanom, ktorého nevidela dvadsaťpäť rokov. Od radosti sa mu vrhla do náručia a vôbec sa nestarala o to, či je to vhodné.

– Padre, vitaj medzi nami! Som veľmi rád, že ťa cirkev pustila medzi hriešnikov priamo do Pekla, – Čerťo sa na neho vrhol tiež, potľapkal ho po pleci a aj keď si ho doberal, mal radosť, že prišiel.

– Asi toho o mne veľa nevieš. Mám pravdu? – opýtal sa usmiaty Padre, ináč Milan, namiesto pozdravu.

– No, pravda je taká, že Katolícke noviny nie sú práve to, čo si rád prečítam.

Čerto sa snažil byť vtipný a zároveň neuraziť. Nebol práve veriaci, no pred kňazmi mal vždy rešpekt.

– Tak potom dávaj veľký pozor, keď budem o sebe rozprávať. Pravdepodobne budeš trochu prekvapený, – povedal tajomne Padre so smiechom. Čerťo nevedel, čo si má o tom myslieť. Trochu sa obával, či sa im Padre nechystá zo stretávky urobiť trojdňovú omšu. Na Ivetu urobil grimasu a zašomral:

– No nechajme sa prekvapiť.

Musel však uznať, že odkedy prišiel, Padre sa ani na chvíľu neprestal usmievať.

– Tak asi hypnotizuje svoje ovečky, – zašepkal ticho, aby ho počula iba Iveta.

– Ako si sa vôbec dozvedel, že máme stretávku? Doteraz si ani raz neprišiel. Myslela som si, že si nikdy nedostal pozvánku. Alebo ťa nechceli pustiť? – chŕlila Lýdia otázky a ani mu nedala čas na odpovede.

– Padre žiadnu pozvánku nepotrebuje. Jeho šéf vie všetko. Ten mu to povedal. Nemám pravdu? – doberal si ho pokojne ďalej Čerťo. Jednou rukou pri tom ukazoval hore, aby bolo jasné, koho myslí tým šéfom, a druhou ho opäť tľapol po pleci. Z Padreho si vždy radi uťahovali a nevedel si to odpustiť ani dnes.

– Fakt si myslíš, že nevyužívam poštu, telefón, elektrinu a ostatné technické vymoženosti? Ty budeš vážne prekvapený, keď sa o mne dozvieš podrobnosti.

– Hovoríš tajomne, ani ja sa už neviem dočkať. Asi začneš rozprávať prvý, – skočila im do reči Lýdia. Bála sa, aby to Čerťo s humorom neprehnal. Zvonku začuli prichádzať ďalšie auto. Všetci štyria zvedavo nakukli cez okno.

– Á, naša matka predstavená s eunuchom, – vyhlásil Čerťo škodoradostne.

– Prečo im hovoríš matka predstavená a eunuch? – čudoval sa Padre.

– To z minulých stretávok. Anča je fanatická návštevníčka kostola a Majo si pri nej omočil len raz. Odvtedy žije ako eunuch. Budeš si s ňou rozumieť.

Čerťo žmurkol a opäť sa venoval práci.

– Bývaš s nimi v spoločnej domácnosti? Ako vieš, že žije ako eunuch? Okrem toho sa divím, že ťa huba nebolí. Sami ste s Piťom do toho Maja namontovali a teraz si z neho ešte aj uťahuješ. Radšej sa zamysli nad tým, či ste mu tým vaším v úvodzovkách neškodným žartíkom nepokazili život, – zahriakla ho Lyda. Nemal kedy odpovedať, lebo v tom momente objekty ich rozhovoru vošli do miestnosti.

– Milan! Taká som šťastná, že aj ty si konečne prišiel! – zvolala natešene Anna, a ponáhľala sa k Padremu. Iveta stála pri okne tak, že si ju Anna nevšimla a ironicky ju napodobňovala.

– Vlastne otče, – opravila sa zahanbene. Iveta opäť parodovala a Lýdia mala čo robiť, aby zadržala smiech. Raz darmo, Iveta bola vždy dobrá herečka.

– Aj my sme šťastní, že si prišla, – povedal posmešne Čerťo. Padre jej potriasol rukou a namiesto pozdravu vtipne poznamenal.

– A žiadne otče tu v Pekle nechcem počuť. Vážne sa budete čudovať, keď budem o sebe rozprávať, – žmurkol na Čerťa a vykročil sa privítať
s Máriom.

– Idú ďalší! – upozornila ich Lýdia, keď si všimla prichádzajúce dve autá.

– Aha, aj Rimba Somba dorazila. A cestou zrazila Ingridu, – oznámil Čerťo, keď z prvého vystúpila Dominika s Ingrid. Z druhého sa spoza volanta súkal Vlado.

– Tuším nám Vladko od posledku opäť zmužnel, – zažartovala Lydka, keď si všimla, že Vladovi narástlo brucho.

Odrazu sa na jeho aute otvorili dvere na strane spolujazdca a o pár sekúnd neskôr oboje zadné.

– Čo prišiel s celou rodinou? – uvažoval Čerťo, no keď postupne vystúpili Miro a zozadu Robo a Eva s Norikou, Lydka natešene zatlieskala ako malé decko.

– Tak sa nám to tu pekne zbiera, – zaspievala a utekala prichádzajúcim naproti. Aj Iveta zatlieskala, ale už nie ironicky.

– Á, dorazil účastník najvzácnejší, – zvolal Padre, keď uvidel, ako sa Piťo ponáhľa zvonku otvoriť dvere svojho auta, kde sedela triedna.

– Aj vy máte pocit, že si Piťo ešte stále u triednej žehlí, že mu vybavila, aby ho pripustili k maturite, alebo je to len vriťolez obyčajný?

– Ale no tak, Čerťo, nebuď zlomyseľný, – zahriakla ho Lydka.

– Čo by si čakala od čerta a ešte k tomu v Pekle? – zavtipkoval Vlado a štuchol ho medzi rebrá.

– Moja mama vždy hovorievala, že všetky ruštinárky sú trhnuté. No tá naša je super, – spomenul Čerťo, nevšímajúc si Lydkino pokarhanie.

– Vždy bola super, – pritakala Iva.

– Myslím si, že bola to najlepšie, čo nám gympeľ priniesol.

Všetci sa prekrikovali, navzájom vítali, a preto nikto nezbadal, kedy prišla Miška. Stála medzi dverami, opierala sa o rám a pozorovala svojich spolužiakov. Ani nedúfala, že ju niekto zavolá. Zvykla si byť tou, ktorá iba ticho stojí opretá o zárubňu. Nebývali si veľmi blízki. Miška akoby sa bála pustiť si niekoho k telu. Ale teraz bola šťastná, že je opäť s nimi. Pohľadom však hľadala toho, s ktorým si najviac rozumela. Jediného, ktorý bol počas celej puberty jej skutočný priateľ. „Zase neprišiel,“ pomyslela si sklamane. Doteraz nebol ešte ani raz. Nemal dôvod trepať sa z Anglicka práve teraz, keď ho túži vidieť, počuť, keď sa s ním potrebuje rozprávať.

– Marééék! – zreval Čerťo a vyštartoval jej smerom. Takmer sa jej podlomili nohy. Ako to, že vie, na koho práve myslela? Už len pri vyslovení jeho mena sa jej triasli kolená.

– Aj naša šedá Miška dorazila. Vítam ťa, – na moment sa zastavil, letmo ju objal a pokračoval ďalej. Kdesi za ňu. Otočila sa a... Takmer ho nespoznala. Pochopila a na niekoľko sekúnd zatajila dych. Marek! Tak predsa prišiel. Ostatní nečakali, kým vojde do miestnosti. Hrnuli sa za ním do vstupnej haly. Keď prechádzali okolo Mišky, narýchlo ju pozdravili, niektorí chalani aj objali. Len na moment. Neprekvapilo ju to. Veď to bola iba ona, šedá Miška. Tak ju volali celé štyri roky. Ale triedna za ňou prišla. Láskavo sa usmiala a roztvorila náruč. Keď ju bez slova objala, do blúzky sa jej vpili Miškine slzy.

– No, aha ich, oneskorenci! Nepoznáte hodiny? – Až keď začula, ako Lýdia víta posledných spolužiakov, prinútila sa opustiť upokojujúce objatie triednej profesorky.

– Prepáčte, – ospravedlnila sa ticho a začala sa hrabať v kabelke, aby
z nej vydolovala vreckovku.

– Som tu kedykoľvek ma budeš potrebovať, – usmiala sa triedna láskavo, pohladila ju po líci a išla sa zvítať s ostatnými. Vždy cítila Miškin smútok, no nikdy mu nerozumela.

– Alžbetka!

Kým akoby z diaľky počula mená práve prichádzajúcich dievčat, pohľadom hľadala Mareka. Ktosi mu niečo rozprával, ale on sa pozeral na ňu. Vyzeral fantasticky. Upravený, oblečený v obleku akoby prišiel na ples, nie na stretávku do Pekla. Priblížil sa k nej a ona zacítila jeho vôňu. Po dlhých rokoch mala pocit, že niekomu na nej naozaj záleží.

Až po niekoľkých minútach vplávala do chaty pani právnička.

– No zbohom, Andrea. To zase bude kultúra za pětset, – zašomrala Anna s odporom a Lýdia sa začudovala, že Anka má snáď aj zmysel pre humor.

Sliepka na víne (Andrea)

Prvú usadili triednu. Lýdia pred ňu položila klasifikačný hárok, ako kroniku stretávok nazývali. Tam stručne zapisovala ich život, ako o ňom rozprávali na predchádzajúcich stretnutiach, doplnený fotkami a zábavnými výrokmi. Hlavne Čerťovými a Ivetinými. Tí sa vždy akoby predbiehali, kto bude vtipnejší. Boli tam mená všetkých spolužiakov zoradené podľa abecedy. Aj tých, ktorí doteraz neprišli ešte ani raz. Triedna si knihu vždy najprv prezrela a potom postupne vyzývala prítomných, aby o sebe porozprávali. Vyzeralo to, akoby ich vyvolávala pred tabuľu odpovedať.

– Nikola zase neprišla? – opýtala sa, keď prišla k jej menu.

– Ozaj! Nikolu tu nevidím! – zvolal Padre, pozrel na Lydku a čakal na vysvetlenie.

– Pozvánku som jej poslala, ale tentoraz sa ani neozvala.

– To nechápem.

– Pred pätnástimi rokmi sa s nami nudila a dávala nám to patrične na-
javo. Pred desiatimi rokmi bola pracovne v Amerike. Keď dostala pozvánku na stretnutie po dvadsiatich rokoch, tak mi zavolala, aby oznámila, že nepríde. Vtedy mi prezradila, že sa s nami necítila dobre. Vraj sme na jej vkus extrémne šibnutí a nesprávame sa ako vysokoškoláci. Podľa nej sme stále také isté decká, ako keď sme chodili do školy.

– A nie sme? Sme to stále my! Či nie? – nechápal Čerťo.

– Aj ja som jej to pripomenula. Lenže Nikole nevyhovovala naša zábava, vyjadrovanie a bezprostrednosť. No a mne sa čudovala, že ma ešte stále baví čokoľvek organizovať, – dodala Lýdia, akoby bola zodpovedná za Nikolino rozhodnutie.

– Čo si jej na to povedala? – opýtala sa Iveta, ktorá bola ešte v škole
s Nikolou najlepšia kamarátka. Ju jej povýšenecký postoj prekvapil najviac. Veď kedysi boli celkom dobrá dvojka...

– Poradila som jej, aby sa nebrala tak vážne a opýtala som sa, či si myslí, že taká prudko decentná dáma je šťastnejšia ako my. Asi preto sa mi teraz už ani neozvala, – povedala Lydka s ľútosťou v hlase.

– Tak je to teda. Pre pani novinárku nie sme dosť dobrá partia, – dodala Iveta potichu a sklamane.

– Ako to tak počúvam, nemusím sa báť, že som prišiel do snobskej spoločnosti, z akej som práve ušiel? – opýtal sa a nádejou Marek.

– Že sa pýtaš práve ty, ktorý si sa ako jediný do Pekla ohákol do obleku, – rypol si Čerťo, ktorého Marekovo spoločenské oblečenie dráždilo hneď po príchode.

– Než som sem utiekol, zúčastnil som sa na jednej akcii, kde bolo takéto oblečenie podmienkou. Nemal som sa čas ani prezliecť. Ale neboj sa, neviem sa dočkať, kedy sa prezlečiem, – zasmial sa a hneď si vyzliekol sako, zložil motýlika, na košeli si rozopol tri gombíky a odhalil kúsok pevnej hrude. Miška zalapala po dychu, ale nedokázala od neho odtrhnúť oči. Tak tento nádherný chlap sa vôbec nepodobá na toho kamaráta z detstva, ktorý pre ňu vôbec nebol nebezpečný.

Než triedna stačila čokoľvek povedať a vysloviť prvé meno, prihlásila sa Andrea. Nečakala na vyzvanie a rovno spustila.

– Ak by vám to nevadilo, začala by som ja, – kopla do seba pohár vína. To nebola otázka, či môže začať. Jednoducho to spolužiakom aj triednej oznámila. Všetci prevrátili oči.

– Nevieš sa dočkať, kedy nám vyrozprávaš rozprávku o svojom šťastnom živote? Viem, akého máš milujúceho manžela, aj to, že tvoje študované deti pracujú v zahraničí, a tuším máte nové auto. Týmto by si ohúrila maximálne Nikolu. Lenže tá neprišla. Ale prišli decká, ktoré doteraz neboli ani raz. Preto by sme sa mohli dohodnúť, že budeme úprimní. Takže ak nechceš už nič viac dodať, myslím, že som povedal všetko, a pochybujem, že je niekto zvedavý na viac podrobností, – tvrdo ju prerušil Čerťo. Bol naštvaný na Nikolu, lenže svoj hnev si vylial na Adi. On jediný dôverne poznal jej manžela, úctyhodného sudcu, ktorý si k nemu do Pekla vodil frajerky a akoby zabúdal, že miluje
Andreu. Tá ho tam raz úplnou náhodou vymákla, keď sa ženy tancujúce zumbu rozhodli urobiť si babskú jazdu práve v Pekle. Sedeli pri stole v dobrej nálade, Andrea do seba liala asi piate deci vína. Vtom zbadala svojho manžela, ako si na recepcii berie kľúč od izby a s mladou žabou pod pazuchou mieri rovno do podkrovia. Vtedy pochopila, že jej muž je naozaj veľmi zamilovaný, akurát nie do nej. Smútok potrebovala zapiť ďalšími deckami a keď bola dostatočne otupená, aby necítila smútok, odišla na toalety, kde jej z toho všetkého došlo na vracanie. Toalety nechala špinavé a Čerťa poslala, aby to išiel upratať. Potom mu zobrala kľúč od izby susediacej s tou, v ktorej si jej milovaný sudca užíval, a išla ich prekvapiť. Preliezla z jedného balkóna na druhý. Najprv iba pozorovala, ako si to manžel rozdáva s dievčaťom, ktoré by mohlo byť jeho dcérou. Keď už ten pohľad nevydržala, zabúchala na balkónové dvere tak silno, že rozbila sklo. Krv bola všade. Než omdlela, stačila si všimnúť mužov vyplašený pohľad a počula ziapať mladú pipku.

Dnes tu sedí so svojimi spolužiakmi a hľadí Čerťovi do očí. On vie všetko. A nebyť spolužiakovho odsudzujúceho pohľadu a štipľavých poznámok, možno by pred nimi pokračovala v závideniahodnom opise svojho úspešného života. No jeho oči sa na ňu dívali a pripomínali jej, že neklame len ostatných, ale najmä seba samú. Smutne sa usmiala.

– Sklapni! Ty sám vieš najlepšie, že môj život nie je rozprávka, ale sračky. Na tejto chate som načapala svojho muža, ako sa peleší s nejakou... no, to je jedno. Narobila som tu Čerťovi poriadny bordel, a preto je ku mne taký milý, ako ste pred chvíľou počuli. Okej, zaslúžim si to. Asi som sem nemala chodiť. Neviem, čo som si myslela, – mykla plecami a kopla do seba ďalší pohár. Pravdepodobne nebol ani jej. Ten mala prázdny a vôbec si nepamätala, kde ho nechala. Čerťo sklonil hlavu a v duchu si vynadal do blbcov za to, že nebol radšej ticho.

– Pijem už dávno, – pokračovala, keď zbadala, ako ju Anna pozoruje.

– Ale prečo si vôbec začala piť? Bola si úspešná, vážená... – nechápala Dominika, ktorá jej vždy závidela, ako si dokázala zariadiť život.

– Prečo? Prečo? Aj ja som mala kopec otázok. Prečo ma muž podvádza? Prečo ma vlastne prestal milovať? Prečo ma okašľali decká? Prečo, prečo...? Alkohol ti síce nedá odpovede, ale pomáha zabudnúť na otázky.

– Aj tak sa dá vyrovnávať s problémami. Ale prerušili sme ťa, pokračuj.

– Pila som už predtým, než sa to všetko udialo. Akurát že som nasávala tajne a nie v takých dávkach. Každý večer pohár vínka. Nebolo to veľa, ale pravidelne. Môj muž mi dal vlastne zámienku na to, aby som zvýšila dávku a nemusela sa schovávať. Teraz som ja obeť a mám to na koho hodiť. Moje študované deti sú v zahraničí, to je pravda. Ale totálne na mňa serú, takže vôbec neviem, či sú úspešné alebo chrápu v kartónových škatuliach v uličke za nejakou špinavou čínskou reštauráciou. Máme nové auto, ktoré môj milujúci manžel kúpil za prachy, čo dostal od ľudí skôr, ako vyhral súd. Rozumiete.
V živote som v ňom nesedela. Z princípu, ale aj preto, že mi ten môj zamilovaný tetrov nikdy neponúkol, že ma odvezie. Dôvod je jasný. Už dávno toká
v iných lesoch a nepotrebuje, aby ho nejaká samička videla s vlastnou sliepkou alebo aby som v aute našla nejaké cudzie perie. Aj keď, priznajme si, na tom mu asi prd záleží. A prečo som vám to chcela povedať medzi prvými? Lebo kým by na mňa prišiel rad, bola by som už pravdepodobne taká opitá, že by ste zo mňa nedostali ani slovo. Takže takto skončila úspešná právnička. Dúfam, že po tom, čo som vám tu povedala, už naozaj nikto z vás nebude mať zábrany priznať sa k svojmu posratému životu. Lebo pochybujem, že všetci ostatní žijete v rozprávke. Mám síce prachov, koľko chcem, ale za akú cenu?

– Za peniaze si šťastie nekúpiš, – zašepkala Miška, akoby hovorila
o sebe.

– Máš pravdu, ale na druhej strane je lepšie plakať vo vile ako v maringotke, – uzavrela Aďa a svoje slová zaliala vínom. Na stole stál ďalší prázdny pohár.

Miro chcel prerušiť ticho, ktoré zavládlo po tom, ako Andrea svoje rozprávanie zakončila ťuknutím prázdneho pohára o stôl.

– Aďa, nehnevaj sa, ale keď si opisovala, ako si cez okno čumela do izby, kde si to ten tvoj samec rozdával s tou mladou, napadol mi jeden vtip.

Všetci na Mira pozreli, či sa náhodou nezbláznil. Andrea im odrazu bola viac sympatická a napriek tomu, že sa snažila spiť tak, že stále menej a menej vyzerala ako dáma a pripomínala skôr opitého šimpanza, spolužiakom po rokoch pripadala, paradoxne, ľudská.