Pavel „Hirax” Baricák

666 Anjelov

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2012

© HladoHlas Group, spol. s r. o.,
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Obálka © Miroslav Krekáč, Robo Sokol a Pavel „Hirax” Baričák

Grafická úprava © Pavel „Hirax” Baričák

1. vydanie
Martin, 2012

ISBN 978-80-89502-24-0

Venované mojej žene Ivane, ktorá vytvára priestor na moje písanie, a všetkým mojim anjelom, ktorých z celej duše milujem
a som im neskonale vďačný, že ma vždy bez reptania ťahajú z kaše
a s neopúšťajúcim úsmevom mi ukazujú smer

do čoraz láskavejších zajtrajškov...

Brieždenie ako západ

1. kapitola

Vojna je obdobie zla,
alebo jednoducho Vlk

Bolo to pre neho ťažšie než počúvať tri ožraté škaredé Angličanky, ako sa bavia o sexe. Šiel za tým frajerom rozbiť mu hubu. Nepočúval rady premúdrelých, že zlo sa nemá oplácať zlom a všetko vykonané zlo sa každému vráti. Šiel a nebolo v ňom nič iné ako obraz krvavej papule. Vždy, keď niečo robil, robil to poriadne. Keď pil, tak pil. Keď súložil, tak súložil. Keď obchodoval, tak obchodoval. Vedel sa na vec dokonale sústrediť. No a teraz ho svrbeli päste. Viac ako ženu vo väzení šuška.

Šli s ním aj všetci rohatí čerti, ktorí sa tešili, ako tomu Rusákovi zmangľuje ciferník. To mali veľmi radi, vždy ich tešilo, keď nejaká živá bytosť narobila s druhou paseku. Cmágali si v ústach konce chvostov a predbiehali sa
v predstavách, čo z toho týpka táto nasrdená vyšportovaná kopa svalov narobí. Vďaka diablom to vo Vlkovi vrelo o level viac. Oni to vedeli, on nie. Prial si jediné – aby ho nezabil. Odsedieť si ho nechcel.

Vedel, že za neho koná zlosť, ale kašľal na to. Neľakalo ho, že si tým možno otvára obrovský priestor pre následné chyby a nezrovnalosti. Veľa vecí vo svojom živote šil horúcou niťou, bol už raz taký. Aj vďaka tejto vlastnosti sa vypracoval na slušnú pozíciu. Vlastniť sieť ôsmich reštaurácií a barov v hlavnom meste plus dve najsilnejšie mestské diskotéky, to sa nepodarí zakríknutej osobe v tričku Nirvana. Možno keby neriešil veci prchko, stále by robil v autoumyvárni.

– Kde je majiteľ? – precedil cez zuby na prvú čašníčku, ktorá mu pritancovala do cesty.

– Nie je tu. Išiel niečo vybavovať do mesta, – odpovedala mu bez väčšieho záujmu vymaľovaná mladá dievčina. Ak by sedela pri zrkadle o pár minút dlhšie, vrátili by ju policajti do cirkusu, prípadne vložili do veľkonočného košíka ako vajíčko.

Vlkovi stačilo urobiť pár namosúrených vĺn obočím a dievčina, ktorej mix krásy a puberty dokonale vysvetľoval jej naivitu a namyslenosť, opäť stála pri ňom.

– Počúvaj ma, primadona, vraví ti niečo prezývka Vlk?

Jej vzdúvajúce sa poprsie sa zastavilo. Buď od strachu prestala dýchať, alebo si akurát spomenula, že ráno zabudla vložiť drahý krém do chladničky.

– Kde je!?! – zahrmel Vlk. – Ak mi zasa povieš nejakú básničku zo základky, tak tá tácka zaletí hentomu Anglánovi v rohu do ksichtu!

– Poďte, – hlesla dievčina a šikovala Vlka dozadu.

– Ale, ale... samotný veľavážený Vlk ma poctil návštevou, – vítal ho Sťopa od stola.

– Počúvaj ma, ty smrad, máš pocit, že som niekedy spravil proti tebe niečo nefér?! – oboril sa naňho Vlk namiesto pozdravu. Slová vyslovil pomaly, aby každé doznalo svoju váhu. Ešte predtým však počkal, kým kráska zatvorí dvere. Bol v ňom síce snop bleskov, ale na pravidlá si potrpel. Nikdy by nezhodil majiteľa pred vlastnými zamestnancami.

– Skutočne neviem, o čom hovoríš... – bolo poznať na Sťopovi stratu istoty. Stál pred ním v podzemí silne rešpektovaný muž.

– Poslal som ti sem niekedy na večeru hygienu, šojku alebo chujov
v čiernych zimných kuklách z výpredaja?!

– Vlk, neviem, kam mieriš, – zaznela prekvapivo rázna odpoveď. Vlk vedel, že je to bežná reakcia samca, očakávaný náznak vzdoru, prehliadka pávích farieb.

– Vraj si v Medúze ožratý vytruboval, že som sráč. Vraj nalievam panč, že sa v mojich reštikách ojebávajú zákazníci, že moji ľudia nedostali dva mesiace výplaty! – zahrmel Vlk a v tom momente nebolo v malej miestnosti miesto pre kresťanské koledy.

– To ti musel niekto nakukať... – snažil sa brániť Sťopa.

Vlk schmatol Sťopov mobil, ktorý sa unudene vyvaľoval na stole, a celou silou ho šmaril o stenu. Rozletel sa na tisíc márnych kúskov. Už by ho nedala dokopy ani partia japonských amatérskych milovníkov mikroelektroniky.

– To čo robíš, jebe ti?!? – zakoktal Sťopa, ale v momente, keď Vlk zvraštil tvár, onemel. Vedel, že je zle, ale nikto ho nikdy neučil, ako by sa dala uhasiť štartujúca sopka holými rukami.

Vlk vybral z vrecka telefón a niečo na ňom postláčal. Miestnosť zaplnil Sťopov hlas zdeformovaný malým prístrojom. Bľabotal pod vplyvom panákov, ale aj tak bolo slušne rozumieť, ako na Vlka kydá.

– Trochu som popil...

– Spýtam sa ťa, kým si ešte pri vedomí – robil si niekedy pre mňa?! – preváral Vlk vzduch.

– Nie, nikdy...

– Tak odkiaľ máš tieto pičoviny?!

Sťopa mlčal a Vlk vonkoncom neriešil, či si tým chystá pôdu pre nejakú teatrálnu obhajobu. Dobre vedel, že na to už nebude priestor ani čas.

– Teraz ma počúvaj. Dobre sa pomodli k tomu svojmu pravoslávnemu Carihradu, či k akému oltáru to v nedeľu po opici zakopávaš. Vyhádžem teba aj všetkých zasraných Rusákov z tohto mesta, že si nebudete stíhať kupovať letenky! Anciáša, aby som sa ja, Slovák, doma pomaličky cítil ako v Moskve pri mauzóleu. Toto je naša krajina! Platia tu zákony tohto mesta a ak ich nebudeš rešpektovať, prac sa späť do zemlianky!!! – zaburácal Vlk.

Čo nastalo potom, by popreli aj prípadní očití svedkovia.

Keď Vlk vychádzal z podniku, mladá čašníka si div neľahla na dlážku, nech kráča po mäkšom. Neopätoval jej pohľad. Nestál o jej úctu, nemal záujem
o jej telo či dušu, nebol tu kvôli jej prevýchove.

Naštartoval a vyrazil smerom do centra. Na sedadle spolujazdca hádzalo spiaceho Viťa. Mocnú pažu mal položenú v otvorenom okienku. Vlk zatlačil spínač automatického zatvárania susedného okna, na čo Viťo skoro prerazil hlavou strop džípu, tak sa preľakol.

– Drbe ti?!

– Potrebujem sa rozprávať, – utrúsil Vlk.

– Preto mám chodiť celý život s kýpťom?

Vlk však zaryto mlčal. To bol celý on, zobudiť kasárne a potom nastúpenému vojsku nepovedať ani bé.

– O čom sa chceš rozprávať? – nedalo Viťovi, ktorý bol Vlkovou ľavou rukou. Pravou rukou Vlka bola jeho vlastná pravačka. Dôveroval totiž viac zvieratám než ľuďom.

– Trošku som ho zbil...

– Hm, trošku? Tvoje „trošku“ sú steny od krvi a koberec plný polámaných kostí. Do troch minút by si vedel premeniť preplnenú mešitu na bitúnok vreštiaci hrôzou.

Vlk neodpovedal, svoju koncentráciu plne venoval šoférovaniu.

– Aspoň si ho potom pošil? – spýtal sa s úsmevom Viťo.

– Nebol čas... – zavrčala prekvapivo múmia.

– Áno, viem, nebol čas. Potreboval si sa rozprávať, – skonštatoval ironicky Viťo, – ale že som šiel spať o siedmej ráno, čo som celú noc stál pri vstupe do Barbery, ti nenapadlo. To preto si ma tak otcovsky zobudil a teraz sa nevieš dorozprávať...

Vysloviť takéto niečo si mohol dovoliť len Viťo. Poznali sa dlho, nikdy sa nepodrazili, a to už prežili všelijaké zlé obdobia. Presne toto zapadalo v civilizačnej džungli plnej šeliem do Vlkovho obrazu dôvery k človeku, ktorému môže veriť na život aj na smrť.

– Vojna je obdobie zla, – povedal nakoniec Vlk.

Viac slov v aute nepadlo. Čo Vlk vyslovil v ten deň, bol jeho rekord. Taký bol Vlk.

2. kapitola

Aj ten najmenší cieľ je veľká vec, alebo jednoducho ja

Bol večer. David zobral varešku, vyvŕtal do jablka dva malé tunelíky, ktoré sa v strede stretli, a absencia fajky na marihuanu bola okamžite vyriešená. Keď je raz niečo silnejšie ako vy, prekonáte všetky zábrany, hocijako by boli veľké, a nezmenia to ani hodiny strávené na omšiach, etike či srdcervúce príhovory rodičov a frajeriek. David si potiahol z trávy a podal mi dymiace jablko.

– Nie, ja nechcem, – povedal som a šlukol som si len tak naoko. Nebol som dvakrát veľkým vyznávačom tohto športu, radšej som mal pivo, čokoládu a knihy.

Podal som ovocnú fajku ďalej Stanovi, ten ju zobral a dal si práska, ktorý by poslal marihuanového panica zrásť na pol dňa s lavičkou v parku a pozorovať tam satirický život holubov.

Asi hodinu sme riešili pár vecí, aj keď David so Stanom si ustavične nevedeli spomenúť, o čom sa vlastne bavíme. Ale dlho sme sa smiali na Davidovom susedovi. Pozorovali sme ho pomedzi žalúzie zo zhasnutej izby. Naštartoval auto, ktoré mu neskutočne dymilo. Nevedeli sme sa dohodnúť, či chodí na staré topánky alebo na lístie.

Kým Stano dorozprával príbeh, ako dal mladšiemu bratovi na Mikuláša miesto čokolády do čižmy zákusky, vyhladli sme. Napokon sme aj vďaka chemického hladu zjedli Davidovmu fotrovi večeru (na ktorú sa po poobednej zmene vždy tak tešil) a neprežil to ani tri roky starý veľkonočný čokoládový zajac. Nemal na nás z tej skrine neustále žmurkať, hlupák.

Neskôr sme vyrazili do klubu, kde dvaja rapotajúci speváci na pódiu pomechlili rap s reggae a vykrikovali do davu niečo o tom, že chcú rozdávať pozitívny vajd. Neveril som im ani to, že nie sú gejovia.

Najprv som horúčkovito zápasil s vražednou zádumčivosťou, ale nakoniec som to vzdal. Keď si ma nadobro ukradla pani Nostalgia, dal som kamošom zbohom a pobral som sa túlať nočným mestom. Nikam som nemieril, netúžil som nikoho stretnúť, vrecká som mal prázdne, no napriek tomu mi patril celý svet. Mohli ma prepadnúť a nebránil by som sa. Aj keby ma zabili, prežil by som. Akoby som sa dostal až k samotnej bráne existencie. Nesmierne ticho, pokoj, ktorý sa nedal narušiť ani odobrať. Áno, miloval som život práve pre túto jeho nepoznanú stránku, ktorá si ma v tú hodinu nadobro pritiahla. Začínal to byť znepokojujúco príjemný večer.

Ako som míňal kostol, všimol som si, že dvere sú pootvorené. Možno bolo krátko po omši a kostolník zaspal. Naša krajina totiž patrila medzi tie, kde sa kostoly zamykajú. Buď mali iné národy hrozivejšieho Boha, alebo ten ich Boh vnímavejšie ovečky.

Vošiel som a porozhliadol sa. Vo vnútri sa odohrávalo temné, sugestívne divadlo. Hrobové farby, polnočné odtiene, prázdnotou zívajúce lavice, vôňa kadidla a ľalií. Dokráčal som k oltáru a sadol som si na úplný bok v jednej z hlavných lodí, dobre skrytý pred možnými pohľadmi náhodných očí. Vlastne tam sedela len jediná babka. Predstierala pokánie, ale v skutočnosti ma dôkladne pozorovala. Ledabolo som sa prekrižoval, ale skôr to vyzeralo, akoby som bradatým sťahovákom vo vyťahaných tričkách ukazoval, kam majú zložiť skrine.

Poznal som ju z videnia. Raz sa nám spojili cesty u obvodného doktora. Vošla do preplnenej čakárne a všetkým nám s blahosklonnosťou umierajúceho mnícha oznámila, že si ide len po recept. V skutočnosti polhodinu kŕmila lekárovi uši, aby potom vyšla a s neohraničenou hranou pokorou sa odzdravila svojim geriatrickým rovesníkom. Určite sa s nimi hrávala
v obecnej stodole na skrývačku, to mi bolo hneď jasné, lebo na mňa sa ani len nepozrela. Keď sa za ňou zavreli dvere, úsmevy nahradili pokrivené čelá, svoj jed dali babke dokonale vyžrať. Cestou domov sa jej určite vyhodil herpes na pol tváre, a minimálne stokrát ju muselo hodiť o chodník a aspoň dva razy do kandelábra, tak ju ohovorili. Dozvedel som sa o nej aj to, čo ani ona netušila. V tej čakárni ma nakoniec predbehli všetci, takže na novinky o mne neprišlo. Škoda. Najzasvätenejšie totiž o vás budú debatovať práve tí, ktorí o vás nevedia ani prd.

– Čo tu robíš? Teba som tu ešte nevidel...

Poobzeral som sa po kostole, ale ani za mojím chrbtom nebolo nikoho. Hodil som to na šelmu spiacu vo mne.

– Tu som na kríži. Čo si slepý?

Vzhliadol som na krvavého muža visiaceho z pozláteného dreva.

– Vieš, to nie je krv, ale farba, – oznámil mi so všetkou vážnosťou, akoby práve odhalil porušenie Ženevskej konvencie.

– Džízis, nepracujem vo Farbách-Lakoch... – šepol som do tvrdej lavice, nech na mňa babka nepošle mužov v posteľných plachtách.

– Tak prečo si prišiel? – spýtal sa ma Kristus, pričom si zubami uvoľnil klinec na ľavej ruke, poškrabal sa ním na bradavke a znova si ho zasunul cez ruku do kríža.

Vždy som bol voči všetkým náboženstvám obzvlášť tupý, ale toto bolo na hrane zbláznenia. Pochopil som, aké je ťažké, keď človek nepatrí do žiadneho sveta.

– Hádam odo mňa nečakáš, že pomôžem hentej starenke, ktorá ma už dve hodiny prosí o novú nevestu. Vraj tá terajšia je zlá. A to vari ja mám riešiť opičiu lásku, že ona sa nevie zmieriť s tým, že najstarší syn jej už nepatrí? Tfuj, – odpľul si Ježiš na mramor.

Kontrolne som mrkol na ženu so šatkou černejšou než Afrika. Nič nevidela. Ježiš komunikoval výhradne iba so mnou. Babkina brada obradne vykonávala mykajúce pohyby, starena dala do svojej osobnej modlitby takmer všetko, len poslednú štipku energie si nechala na dýchanie. Keď ide ľuďom o vlastné blaho, vedia sa do veci vložiť úplne celí.

– Hmm, tá babka... keď dnes človek narazí na svojej ceste na kameň, považuje ho za prekážku namiesto toho, aby ho použil ako odrazový mostík
k vyššej úrovni bytia. Bojujete tak proti vlastnej životnej sile, – dumal si Ježiš len tak do chrámového chladu. – A ty? Nevieš ani, prečo si sem prišiel... To ste celí vy. Vysoká rýchlosť vás brzdí, priveľké majetky vás gniavia, obrovská moc vás ničí. Ľudstvo vyrába veci a netuší prečo. Politici ich používajú bez toho, aby vedeli, že sú deštruktívne a kráčate vďaka nim ku globálnej samovražde. Všetci sa snažíte žiť úspešný život. Taký úspešný, že v tridsaťosmičke dostávate prvý infarkt, v štyridsaťpäťke chodíte o barlách a
v päťdesiatke umierate. Preto sa tak často pýtate: „Koho zabili?“ Potrebujete sa uistiť, že nezabili vás...

Trochu ma to jeho frflanie prekvapilo. Nikdy som nečakal, že svieca dobroty horiaca pre polovičku pozemšťanov bude niekoho súdiť. A za druhé mi nedochádzalo, prečo sa jeden zo svätej trojice prihovoril práve mne...

– Keby som sa otvoril hociktorej z týchto postavičiek, čo sem chodia ako roboti, umreli by na šialenstvo. Ty si neutrálny, – odvetil mi bez váhania Ježiš, ktorý mi v hlave listoval ako v kapuste.

– Čo sa nevrátiš do oblakov? – odvetil som mu myšlienkou, keď som pochopil, že nemusím šeptom dýchať do lavice.

– Musím tu byť, kým sem bude niekto chodiť. Keď odíde posledný, už sa nevrátim.

Skôr by som z písmenkovej polievky poskladal román, ako vysvetlil tieto jeho slová pápežovi.

– Ja ti poviem, prečo si sem vošiel... – pokračoval v hádankách.

– No to som zvedavý, čo povieš... Svätokrádež? Temné sily sa vo mne prebudili k útoku? Hľadám životnú filozofiu? Alebo som len vylízaný pako?

– Chýba ti láska, – povedal a šibalsky na mňa žmurkol okom.

– Asi ťažko! – snažil som sa brániť. – Mám dosť kamarátok, stačí s nimi vybehnúť von a dostane sa mi všetkého, na čo si len pomyslím.

– Mýliš si pojmy, chlapče. To, že si občas omočíš, nemá ani zďaleka nič spoločné s láskou.

Občas som sa síce cítil ako spľasnutý batoh mentálnych exkrementov, stelesnený organický odpad, priam cisár márnosti, ale až takú citovú genocídu na mne páchať nemusel. Niet sa teda čomu čudovať, že moja obozretná nervozita naberala na sile.

– Áno, puberta je vekom zmätkov. Človek by už chcel piť, fajčiť, súložiť, pľuť a nadávať, len tie plyšáky ho nie a nie pustiť, – neprestávala Ježiša baviť sonda do života priemerného európskeho dospievajúceho jedinca.

Urazil ma. Ja som sa ho nepýtal, prečo na jednej strane ľuďom hovoril: Radujte sa! a na strane druhej v nich so zdvihnutým prstom: Pamätajte na peklo! vytváral schizofrenickú dilemu. A pubertu som už mal dávno založenú v skrini minulosti spolu s výkresmi z výtvarky zo základnej školy a s čerstvou diplomovkou z výšky. Vstal som rozhodnutý odísť.

Mierne ma vytáčalo, že mi podsunul vnuknutie, ktorému nebolo možné odporovať. Akoby som v tom tichu začal objavovať sám seba, tvar vlastnej duše. S prekvapením som zistil, že skutočne túžim po láske, a hnevalo ma, že som to nebol ja, ktorému to došlo ako prvému.

Tesne pri východe z kostola som sa zastavil a poslednýkrát sa otočil
k oltáru. Klin, ktorý spútaval Kristove nohy, sa vysunul do vzduchoprázdna a zostal levitovať. Ježiš si pätou jednej nohy poškrabal píšťalu tej druhej a potom si nohy opäť dobrovoľne prekrížil. Následne obrovský klinec s červenou hlavičkou zaujal svoju pôvodnú polohu. Čo ako prirodzene sa tá tragikomédia odohrala, o to viac som zostal obarený. Ale to nestačilo. Ešte aj babka sa premenila na zvedavosť, otočila sa a vypúlila na mňa žlté oči. Vzhliadol som o pomoc k Ježišovi.

– Nikdy neklam sám seba. Rob len to, čo cítiš, – povedal mi s náznakom úsmevu.

Vystrel som prostredný prst na pravej ruke a teatrálne som celú pažu pomaličky zdvihol smerom k oltáru. Babka zalapala po dychu, čím mi dala na vedomie, že určité gestá nabrali celovesmírny charakter.

Mrholilo. Za chrbtom mi zívala otvorená kostolná papuľa. Skrývala dve duše a ja som sa v tom okamihu nevedel rozhodnúť, ktorá z nich je v rámci mojej projekcie reality viac mimo.

Tri priopité sekretárky v upravených večerných kostýmčekoch prešli okolo mňa, pričom sa bez hanby, ale s o to väčším smiechom prekrikovali, ktorému osobnému idolovi by najradšej dali vylízať šušku.

Bol čas, tak som vykročil. Noc sa zdala nekonečná a nepoznala zľutovanie. Do poslednej bunky som sa nechal opanovať šerom mesta a ono ma bez váhania celé pohltilo.

3. kapitola

Sebastián 01

– Tí ľudia sú ale kurvy, – skonštatoval Sebastiánov sused. Stál pred panelákovým vchodom a krútil namosúrene hlavou. Býval o poschodie nad Sebastiánom. Vcelku veselý týpek, teda kým neprišlo na chválu socializmu, ako bolo vtedy dobre a teraz ako je strašne zle, lebo pánkovia vo vláde si iba priklepávajú obrovské odmeny, vozia sa v bavorákoch a chudobe v nedeľných debatách rozprávajú o kríze a povinnom uťahovaní opaskov.

– Čo sa stalo? – zastavil sa Sebastián, aby sa aspoň na pár sekúnd zo slušnosti prihovoril.

– No pozrite, aký diván jebli k sudiakom, – ukazoval na mohutnú sedačku, ktorá vytŕčala spod brezy. Len tak-tak, že netrčala do cesty. – To museli v noci...

Sebastiánovi bola na smiech viac forma rozčuľovania ako neférové správanie anonymného spolubývajúceho. Ľuďom staršieho dátumu vydania asi chýbali na dôchodku pracovné konflikty, tak si ich umelo nahrádzali všetkým, čo sídlisko ponúkalo. „No čo, prídu bezdomovci či cigáni a odnesú si tú sedačku do svojho vigvamu, vec bude na poriadku,“ neubehla ani sekunda a Sebastián mal všetko vyriešené.

– Keď si tak predstavím, ako to trepali dolu schodmi... lebo do výťahu by to nevopchali, – ponúkol Sebastián susedovi miernejšiu alternatívu odpovede.

– Kurvy sú to, – trval na svojom sused.

– Idem ja, dovi, – rozlúčil sa s úsmevom Sebastián. Nasrdený muž sa mu neodzdravil, otvoril vchodové dvere a zmizol v jednom z panelových vchodov.

Sebastián mal tridsaťpäť rokov, peknú ženu a dve zdravé, krásne deti. Bol doktor. Pracoval v nemocnici na úrazovke. Keď k výplate a príplatkom za nočné služby pripočítal úplatky, mal mesačne niečo okolo dvoch tisíc eur. Nepýtal tie peniaze, ľudia mu ich sami dávali na stôl. Taký čudný slovenský zvyk, ktorý sa zrodil ešte za socíku, ale stále sa zdravo tradoval. Ľudia si mysleli, že ak lekár nedostane všimné, zoperuje ich blížneho horšie. Aj sa im to zo začiatku snažil vysvetliť, ale márne. Tak sa už iba vždy usmial a strčil obálku do šuplíka, prípadne položil drahú fľašu k radiátoru. Iba pár doktorov v celej nemocnici nebralo úplatky. Ostatní na nich hundrali. Báli sa, že ich raz bude väčšina a žne sa skončia. Paradoxné bolo, že najväčší úplatkári boli práve tí, ktorí sa počas štrajku lekárov najviac ozývali, že platy musia ísť hore.

Ako vošiel do kaviarne, hneď ju zbadal. Sedela úplne vzadu. Miloval, keď mala vlasy upravené do chvosta. Vyzerala vtedy ako tínedžerka napriek tomu, že už mala dvadsaťpäť za sebou. Robila sestričku na lôžkovom oddelení. Veľa sa o tom ako mladý napočúval. Nechcel, dusil to v sebe, mazal v mysli, nechával víťaziť rozum, že sa to všetko len zamotá, ohrozí všetko pekné a fungujúce u neho doma. Ani ona ho nelovila, veď mala vzťah. Ale pozerala po ňom a to muž cíti, že je o neho záujem – niekde v oblasti mužského ega a hneď nato aj v semenníkoch.

Až sa počas jednej nočnej pomilovali v jeho inšpekčnej izbe. Smiali sa na niečom, náhodne sa obtreli, jednou rukou ho chytila, on ju začal bozkávať. Nebránila sa, on nerozmýšľal. Chcel a ona mu dala. Hocikto mohol prísť, lebo vzbúrená krv nevie rozmýšľať. Naivne hľadá v penise mozog, aby sa po chvíľke otupená vracala späť do srdca zvestovať mu, aká je sprostá, lebo sa dala oklamať.

Po minútach tanga pier ju vyzliekol do podprsenky a dychtivo ju rozopol. Jeho manželka mala malé prsia, Monika minimálne trojky. Možno za to všetko mohli tie kozy. Chcel jednoducho to, čo doma nemal, a samec dobyvateľ v ňom presadzoval heslo, že fakty sú krajšie ako nesplnené sny.

Keď jej pevné prsiská dostal na slobodu, bolo o všetkom rozhodnuté. Vzrušovali ho viac ako tínedžera internetové porno. Nenásytne ich stískal, bozkával, lízal, premenil obrad najnižších pudov na sväté prijímanie. Monika sa úplne odovzdala. Vzdychala, až sa Sebastián občas preľakol, či sa
o chvíľku nedovalia prebudení maródi.

Až keď dostatočne ukojil dlane, jazyk, ale hlavne vyhladovanú erotickú myseľ cez ňadrovú symfóniu, posadil si ju na stôl, odhrnul jej gaťky, párkrát prešiel chvejúcimi sa prstami cez vlhkú brázdičku a potom sa pomilovali
s vášňou prislúchajúcou tej noci.

A bola z toho pletka, ktorá už trvala viac ako rok. Po tej búrkovej noci si hneď ujasnili pozície, že pôjde len o sex. Pre Sebastiána boli všetky veľkomestské praktiky vždy miernym šokom. Pochádzal z dedinky od Levíc, kde ľudia neriešili srdcové záležitosti pragmaticky a chladne. Ale tak ako privykol na obálky, dal sa zdegenerovať aj v citovej oblasti. No v prvom rade sa zapovedal, že srdce do tejto vajcovej patálie nepustí. V Monikinom vzťahu zasa nefungoval sex. S frajerom spávali málo a aj tie nešťastné pokusy boli podľa jej slov mizéria. Sebastián morálne nestatický jedinec, Monika nadržaná, neukojená samička. Všetko do seba nádherne zapadalo, hlavne cez pohlavné orgány...

– Máš? – privítala ho Monika otázkou.

– Ahoj. Čo?

– Kľúč od Danovho bytu.

– Nie.

– Ty klameš... – usmiala sa zvodne.

– Už stačilo toho ohromného posilňovania kardiovaskulárneho systému.

– Ako to myslíš? – prekrvilo jej aj nechty na nohách.

– Je koniec, – vyslovil pevne Sebastián. Chystal sa k tomuto kroku mesiac. Už to viac nedokázal ťahať. Jednoducho začalo víťaziť skuvíňajúce svedomie, ale aj strach, že sa namotá. Manželku miloval, ale čoraz viac sa prichytával pri otázke, ako by fungoval v pevnom vzťahu s Monikou.

– Skončili sme. Idem na toaletu. Objednaj mi mirindu, – povedal a odišiel.

Vošiel na záchody, kde prekvapil upratovačku tmavej pleti, najskôr moslimku. Držala metlu, kýbeľ so spenenou penou stál pri jej pravej nohe. Na ľavú nohu sa tlačil malý chlapček. Oproti nej sa kýval nižší plešatý muž so začínajúcim bruškom a niečo do nej zlostne hustil. Ako vošiel Sebastián, na chvíľku stlmil hlas, arabčina mierne ustala. Kým Sebastián vykonal, kvôli čomu prišiel, hnev muža znova narástol. Sebastiánovi to bolo trápne, ale len kožka v kakau bola nepríjemnejšia ako urýchlené močenie. Keď skončil, rýchlo sa pozapínal a keby ho jeho kolegyňa z nemocnice, ktorá si potrpela na desaťminútové antibakteriálne drhnutie rúk, videla, ako sa umyl, dá ho verejne zbičovať. To už čierny muž za jeho chrbtom znova bez zábran kričal.

Vrátil sa k stolu, kde stála osamotená mirinda. Monika tam už nebola.