Peter Pišťanek

Mladý Dônč

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Peter Pišťanek, 2008

Slovak Edition © Vydavatelstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava, 2008

ISBN 978-80-8085-521-5

MLADÝ DÔNČ

1. SPÁNOK

Ľudevít Dônč tuho spí. Rozvalený v perinách zhlboka dýcha prepadnutými ústami. Občas sa zamrví, no vzápätí znehybnie. Iba kostnatými palcami na nohách mu pomykáva. Otec ticho vojdú do komôrky a zatrasú ním:

– Ľudevít, nože! Načim ti do fabriky, za robotou!

Mladý Dônč len čosi zachrčí, prevráti sa na posteli.

– Ľudevít, hore sa! – nedajú sa odbiť otec.

Opäť potrasú zavalitým spáčom. Mladý Dônč si prdne, no nezobudí sa. Spí ďalej s otvorenými očami.

Až silnými zauchami sa na chvíľu podarí vytrhnúť ho zo sna.

– Nože, vstávaj! – zrúknu otec. – Vlak ti ujde! Robotu nestihneš!

Mladý Dônč čosi zamrmle a v okamihu opäť zaspí. Otec ho schytia za mastnú šticu a vyvlečú z postele i s perinou a usmoleným vankúšom, ku ktorému sa spáč akoby prilepil.

– Nože, synku, nože!

Mocným kopancom do zadku ho postavia na nohy.

Územčistý mladý Dônč s nízkym čelom, dobráckou tvárou, býčou šijou a obrovitými rukami sa tacká po komôrke, nevidomý a otupený z dlhého mrákotného spánku. Vráža do nábytku, nepokojne mrmle.

– Čo…! – zajachtá s náznakom vzdoru v hlase. Pretrie si zlepené oči.

– Do roboty ti načim! – zrúknu mu otec do veľkého, jednoducho tvarovaného ucha. – Bystro rušaj!

Mladý Dônč, tápavo sa pridržiavajúc nábytku, podíde k oknu. Všade je ešte tma, tuhá noc. Vo vzduchu cítiť vôňu horiacich smolných brvien. Akiste ktosi v opitosti prekotil lampu a podpálil si chalupu.

– Kde… kde som to? – nechápe mladý Dônč.

– Doma si! Kde inde? – netrpezlivo povedia otec a mädlia si šesť prstov na rukách. Bez dvoch sa už narodili, o dva prišli v lese.

– Aha… – konečne sa spamätá mladý Dônč. Zrazu však opäť zneistie: – A čože mi chcete?

– Do fabriky ti treba, chystajže sa! – rozčúlia sa otec. – Nestihneš vlak a čo potom? Šichta raz-dva umorená!

Buchnátmi vženú mladého Dônča do gatí. Ten sa už medzitým úplne spamätal. V bezmocnej zlosti kopne do psa, čo sa zdochnutý váľa v komôrke hádam už týždeň. Zakľaje v boha. Potom rezignovane prejde pitvorom a sadne si za stôl, drobčivo nasledovaný otcom, mrviacim si ruky.

Všetci sú už hore. Raňajkujú. Emil so zrastenými prstami, slepý Ondrej, Matúš s dvojitým zajačím pyskom i nemý Karol s jazykom prirasteným ku gambe. Chvatne a lakomo sa kŕmia pálenkou a chlebom. Ani si nevšimnú Ľudevítov príchod.

Mater, opäť samodruhá, chodí okolo stola a dolieva pálené. Raňajkujúci sa rozprávajú, ako vždy v poslednom čase, o tom, či sa materi narodí chlapec alebo dievča. Mladý Dônč sa do diskusie nezapojí. Aj tak predpokladá, že dieťa sa narodí mŕtve, ako vždy doteraz. Posledný sa živý narodil Vinco, čo ho musia v chlieve držať. A ten už môže mať zo desať rokov. Ľudevít teda mlčí. Odkrojí si chlieb a naleje trúnku. Pálenka ho zahreje. Strasie sa a na okamih zaspí za stolom. Nikdy si nie je istý, či ide o spánok, alebo o záchvat. Nezaujíma ho to. Dakedy sa pomočí, inokedy nie. Dnes sa nepomočil.

Kým sa preberie a začne si zo zakrvavenej dlane vyťahovať črepy pohára, ktorý predtým držal v ruke, rozhovor pri stole sa skrútne k inej téme. Za dedových čias bolo zvykom prebrať ráno pri jedle veci okolo gazdovstva, poľa i statku. Aj po dedovom zmiznutí sa otec usilujú túto tradíciu udržiavať. Rozhovor však viazne. Už dlhší čas nik z rodiny nič nerobí. Všetci sú po dedovom zmiznutí ako mechom ovalení. Sedia a smutne pozerajú pred seba. Hospodárstvo sa rozsypalo a statok otec postupne popredali dolu v dedine, aby mali za čo slopať. A čo sa nepredalo, to pokapalo. Zopár sliepok sa bezcieľne tmolí po dvore, no ich čas je zrátaný. Jesť treba.

Slova sa ujali otec. Ustavične vedú poučné reči, tak ako to počuli od deda. Všetci musia počúvať siahodlhé monológy o veciach, o ktorých majú otec buď hmlistú, alebo nijakú predstavu. Otec rozprávajú zlostne, hlasno, akoby sa s nimi stále niekto hádal. Ale nik sa s ním neháda. Všetci mlčia a myslia si svoje. Iba nemý Karol otca obdivuje a má ho rád a tento svoj postoj prejavuje nadšenými súhlasnými škrekmi zakaždým, keď otec začnú rečniť.

Inokedy zasa otec začnú niečo vysvetľovať, no vzápätí zabudnú, čo vlastne chceli povedať. Ostatní rozpačito čakajú na pointu a chlípu trúnok a otec sa čoraz viac zamotávajú do vlastných reči, až napokon nevedia, ako pokračovať. Končí sa to záchvatom zúrivosti a neraz aj bitkou. Otec sa vyvŕšia na nič netušiacom Karolovi. Karol utečie do hory a otec sa z výčitiek upíjajú, sediac čo najbližšie pri sporáku, aby sa im lepšie rozprúdila krv a aby im alkohol čo najskôr otrundžil mozog.

Dnes však majú otec dobrú náladu. Tešia sa na peniaze, ktoré bude Ľudevít nosiť z fabriky. Ich ranná samovrava sa preto nesie v slávnostnom a tak trocha rozpustilom duchu.

Mladý Dônč si znechutene odtrhne kúsok chleba a nesie k ústam. Mater pred neho postaví nový pohár. Naleje mu páleného.

– Daj si, synku, nech je z teba dobrý robotník! – žičlivo zašušle bezzubými ústami a odšuchce sa.

Ľudevítovi vyschne chlieb v ústach. Nie je hladný. Je nervózny; dnes mu prichodí po prvý raz v živote vybrať sa do roboty. Ruka ho páli od trúnku, čo vnikol do porezaného mäsa, ale to mu neprekáža. Práve naopak; alkohol mu vypáli všetky pliagy z tela.

Otec sedia na druhom konci stola. Sú celý červený od výdatných raňajok a netaja sa svojou zhovorčivou náladou.

– Dobrého trúnku som doniesol, čo? – spokojne sa usmejú na Ľudevíta.

S nábožným výrazom v tvári degustujú pálené.

– Hej, – pripusti mladý Dônč. – Dobrý trúnok, ale akýsi priveľmi jemný. Ja som privykol nášmu, tuhšiemu!

Vezme pohár a vypije.

– Tak! – rozžiaria sa otec. – Tak, tak! Pravdaže je ten náš tuhší a lepší. No už ho niet. Vytiekol.

Úkosom sa pozrú na Ľudevíta a zaleje ich rumenec:

– Sklo preleptal, ani ten v hrubých fľašiach neostal.

Na chvíľu zavládne ticho, rušené iba dôstojným chlípaním a prežúvaním. Raňajky chutia, po dlhej noci všetkým vytrávilo.

– Toto pálené som kúpil dolu, v Technokove, – pokračujú otec, keď prehltnú sústo chleba. – Vraj technický lieh. Boha tam, drahé to nebolo, tak som hneď za všetky peniaze kúpil! Predavačka vraví, reku, to nie je na pitie! Vraj dáka prímes či čo. Ja vravím, reku, akáže prímes? Trúnok je čistý, priehľadný. A čo je čisté, to neuškodí!

Otec si nalejú za pohár a vystrú ruku proti svetlu petrolejky:

– Pozrite všetci! Čujete? Všetci pozerajte!

Všetci okrem slepého Ondreja neochotne a apaticky zdvihnú oči k otcovej ruke s pohárom. Každý to už pozná; všetky tieto reči sa odomieľajú ráno čo ráno. Len Karol zo seba trhavo vyráža pridusené basové zvuky, čo svedčí o najvyššom stupni jeho obdivu k otcovej šikovnosti, inteligencii a vedomostiam.

– Vidíte? – pokračujú otec. – Ani stopa po dákom zákale. Čistý ani voda! Taká pálenka nemôže ublížiť, taká veru nie! Akáže prímes? To len páni si prímesi vymýšľajú!

Otec sa veselo a spokojne zasmejú na panskej hlúposti. Počkajú, kým im mater doleje nového trúnku namiesto toho, čo vytriasli, a s rozkošou sa napijú.

Matúš so zajačím pyskom sa pomaly zvráti dozadu. S očami potiahnutými matnou priesvitnou blankou padne naznak z lavice a ostane nehybne ležať. Má dosť, už je naraňajkovaný. Zo dvaja ho schytia a vyložia do pitvora, nech sa trocha obspí.

Mladý Dônč zamyslene drobí chlieb a kúskami sa napcháva. Žuje bez chuti a s chmárou na nízkom, no širokom čele. Nechce sa mu do fabriky. Najradšej by bol ostal doma. Je však najzdravší a najmocnejší. Rodina už pomaly nemá čo do úst vložiť. Statok je fuč, políčko zarástlo pýrom. Nikomu sa nič nechce. V najhoršom prípade nazbiera mater v hore trocha raždia a za pár halierov ho predá dolu v dedine.

Dedo, kým bol ešte u nich, všetko stihol obriadiť, porobiť a zorganizovať. Pevnou rukou viedol celú rodinu, dirigoval a udeľoval príkazy. Všetci museli poslúchať. Kto sa ulieval, dostal bičom a bol pokoj.

Lenže raz šiel dedo i s nemým Karolom do lesa na drevo a vrátil sa iba Karol. Keďže bol nemý, nedozvedeli sa od neho, čo sa stalo s dedom.

Teraz Dônčovci celé dni striehnu, či sa dedo nevráti z lesa, aby všetko uviedol do poriadku. Ráno čo ráno vstávajú pred svitaním ako za dedových čias. Posadajú si okolo stola, naraňajkujú sa a znepokojene čakajú na jeho návrat. Zotmie sa, príde večer, no deda stále niet. Sklamaní a plní zmätku si Dônčovci líhajú spať, aby sa na druhý deň zobudili s novou nádejou.

Pomaly už uplynulo zo desať rokov, no deda stále niet.

2. CESTA DO ROBOTY

Mladý Dônč neochotne vstane od stola. Odreže si kus chleba a vloží ho do vrecka. Naposledy si dá naliať pálenky a s prvými lúčmi vychádzajúceho slnka vyrazí dolu k železničnej štreke. Ešte riadny kus cesty počuje otca, ako zadumano spievajú svoje ťahavé smutné pesničky, päsťou trieskajú do taktu po stole a chrapľavým hlasom okrikujú prítomných. Naostatok však otcov hlas utíchne. Ľudevít sa zastaví. Už k nemu nedoľahne ani hlások. Obklopí ho horské ticho. Po chvíli otáľania vykročí ráznejšie.

Pod železničným násypom v doline sa mladý Dônč stretne s chlapmi z dediny i z okolitých lazov. Tiež robia v sklárni. Niektorých pozná, iných zasa nie.

– Už ide! – zvolá tučný Fero Molnár, zdvihne ucho zo šíny, vstane a začne kývať rukami z násypu. – Už ide!

Všetci sa vychytia divo štverať do svahu porasteného riedkou žltavou železničnou trávou.

– Keď vlak príde bližšie, – radí mladému Dônčovi skúsený Tóno Nagy, – priprav sa na skok. Hneď ako prefrčia prvé vagóny, rozbehni sa, chyť sa zábradlia na schodíkoch a vyhupni sa hore. Ničoho sa neboj!

Mladý Dônč zbledne.

– A vari nám vlak nezastaví? – spýta sa.

Chlapi sa schuti rozrehlia.

– Schválne kvôli tebe bude rušňovodič brzdiť! – vysmeje mladého Dônča Nagy.

Keď vidí, že ho tým urazil, zmierlivo dodá:

– Neboj sa, aj takto si privykneš. Ako ostatní!

Vlak prihrmí ani čierno-zelený blesk. Divo sa rúti po koľajniciach.

– Bež! Bež! – poženie ktosi mladého Dônča.

Chlapi utekajú za vagónmi. Prvý sa chytí zábradlia Laco Tomovics. O chvíľu je hore. Za nim Molnár. Na každý vagón sa teraz ktosi driape. Len mladý Dônč nerozhodne beží pozdĺž trate.

– Podaj mi ruku! – zrúkne naňho Tóno z plošiny. – Rýchlo!

Mladého Dônča obídu mdloby. Najradšej by sa vrátil domov, zaliezol do perín a nevystrčil nos.

– Bystro, chlapče! – nalieha Tóno.

Ľudevít sa vyšvihne na schodíky a nohy odlepí od zeme. Zopár ráz nimi naprázdno prepletie. Koľaje akoby ho chceli stiahnuť dolu, pod vagóny. Čelo sa mu sperlilo znojom. Zo traja-štyria ho schytia za plecia a za golier a vytiahnu hore.

– Čo to robíš? – prísno sa naňho osopí Tóno Nagy. – Vari chceš pod kolesá?

Vojdú do vagóna a posadajú si na drevené lavice. Vlak sa hadí po kopcoch, vagóny do seba štuchajú nárazníkmi. Trať raz strmo stúpa do vrchu a potom zasa prudko klesá do údolia. Lokomotíva raz sťažka sipí, až kotol hrozí puknúť, inokedy sa rúti z kopca s brzdami rozpálenými do biela.

– Hľa, – ukáže Tóno hrčovitým prstom do diaľky, na dva komíny farby začadenej tehly, vytŕčajúce v diaľke z mora zelene, – tam je naša skláreň. Priprav sa, zoskočíme!

Mladým Dônčom mykne. Tvár mu zaleje studený pot a smrtná bieloba.

– Vari len nemáš plné gate? – spýta sa ho ktosi posmešne. Ľudevítovi vyhŕknu slzy z očí.

Tóno sa naňho dobrácky oborí:

– Vari chceš, aby ťa do Mesta zaviezlo?

Chlapi v hrôze stíchnu. Len púha zmienka o Meste im zmrazila krv v žilách. Fabrika sa medzitým priblíži.

– Hybajme! – vyhŕkne Tóno a vstane z lavice.

Chodba je už preplnená. Sú tam chlapi zo všetkých dedín a kopaníc pozdĺž železničnej trate. Všetci sa náhlia. Nik nechce ostať vo vlaku a odviezť sa až do Mesta. Molnár mocným trhom otvorí dvere a náraz vetra mu sčerí namastené vlasy. Chlapi začnú jeden za druhým vyskakovať do sychravého rána, jednou rukou si pritískajúc k hrudi ošúchanú aktovku a v druhej kŕčovito zvierajúc umastenú rádiovku či širák. Mladý Dônč sa zhlboka nadýchne, zavrie oči a vyskočí tiež. Skrbáľa sa dolu násypom a chvíľu ostane ležať s ústami plnými zeme a suchej trávy. Akoby mu všetky kosti v tele rozlámalo. Až teraz mu svitne, prečo dolu v dedine každú chvíľu pochovávajú dákeho robotníka zo sklárne.

Mladý Dônč vstane a bystro sa rozbehne za chlapmi. Zaradí sa do mohutného prúdu ľudí, smerujúceho k vchodu do sklárne. Onedlho ich všetkých pohltí fabrická brána.

3. RAMPA

Na prvý pohľad sa mladému Dônčovi pridelená robota páči. Je namáhavá, no jednoduchá. Dostal za úlohu vykladať vrecia so sklárskou hmotou z pristaveného vagóna a klásť ich na kĺzačku, po ktorej sa šmýkajú do suterénneho skladu.

– Robota je to dobrá! – kričí mu do ucha hluchý Svoreň. – Stále máš pokoj, čuješ?

Odpľuje si dolu z rampy, pošúcha si oko a pokračuje:

– O šiestej ti príde vagón, vyložíš ho a o trištvrte na osem máš fajront. O ôsmej pristavia ďalší, ale už o trištvrte na desať máš opäť pokoj! Na desiatu príde tretí vagón, no pred dvanástou nemáš čo robiť. Štvrtý príde napoludnie. O trištvrte na dve si s ním hotový. Do šiestej ešte stihneš dva vyložiť, potom začneš zametať rampu a o pol hodiny máš pokoj! Stále máš pokoj!

Lopatou sa márne usiluje nabrať sklený prach, čo sa vysypal z deravého vreca. Odloží lopatu a mozoľnatou rukou si ušúľa cigaretu. Pripáli si a vyfúkne dym proti studenej rannej oblohe.

– Kebyže tých vagónov neni, – povie potom, – máme úplný pokoj. Najlepšie miesto v celej fabrike. Ani riaditeľa by som nechcel robiť.

Odpľuje si pomedzi posledné dva zuby, čo mu ešte ostali v zošúverených stareckých ústach, a špičkou baganče rozotrie chracheľ na oplechovanom povrchu rampy.

– Na rampe si drž poriadok, čuješ? Keď rozpučíš vrece, hneď pozametaj. Ináč sa ti bude šmýkať, – poradí mladému Dônčovi.

Zafúľaná lokomotíva s fučaním dotisne prvý vagón. Starec tyčou otvorí posuvné vráta. Pri pohľade na vrecia, naukladané až po vrch, obídu mladého Dônča mdloby.

– Hybaj! – zakričí starec trasľavým hlasom. – Rezko! Vrtko sa priber do roboty, čuješ?

Mladý Dônč sa s povzdychom podujme rozhýbať svoje mocné telo. Po chvíli roboty si definitívne uvedomí, že od starého Svoreňa sa pomoci nedočká. Kým sa starec mechrí s jedným vrecom, on ich vynesie a spustí dolu šmykňou aj päť.

– Troch som už uštval! – kričí Svoreň. – Troch takých, ako si ty, čuješ? Mám cez sedemdesiat, no nebyť záduchy, aj za pasy sa s tebou pochytím! Rob, ty len rob! Neustávaj. Počúvať môžeš, i keď robíš, či nie?

Vriec vo vagóne ubúda len nebadane.

– Za starých čias vozili vrecia povozmi, – povie Svoreň. – Jeden kočiš sa volal…

Tvár sa mu predĺži od tuhého rozmýšľania:

– Mališ… tak nejako. Alebo vari Gruliš? Nie. Guniš. Áno. Guniš! Ľúbil si vypiť, čuješ? Rumu.

Svoreň si sadne na vrece, čo pred chvíľou vliekol, a zasmeje sa:

– Všetko vyzeralo ináč. Je to hádam aj štyridsať rokov. Bol som už ženatý? A tuším, že áno! Ženil som sa dosť neskoro. Už som bol po tridsiatke, čuješ? Dlho som mládenčil. Nie že by ma žiadna nechcela! To ja som si vyberal…

Starý Svoreň sa vnorí do spomienok. Zatvorí oči, zavrie sa do seba. Len občas mu cez zošúverené pery prebuble pobavený úchechtok či nadávka, podľa toho, či spomína na dobré alebo na zlé.

Mladý Dônč vláči vrecia a sádže ich na šmykňu. Vrecia sa kĺžu kamsi do temnej hĺbky. Pomaly ho začne oblievať studený pot. V brušných svaloch cíti triašku.

– Raz na zábave v Hochštetne… alebo v Hasprunke? – povie Svoreň po chvíli uvažovania. – Jednému gazdovi… mal oči ako zmija… a ženu… toľkú, čo tento prst, čuješ?

Ľudevít sa na chvíľu zastaví. Ruky ho pália od drsných vriec a suchý jazyk sa mu omáľa v popukaných ústach.

– Matejová sa volala za slobodna, – pokračuje starec. – Jej otec prepil mlyn. Alebo ho prehral v kartách. V Meste. Obesil sa…

Svoreň zabudne, čo chcel povedať, a zamyslene hľadí na koľaje. Potom s ráznym gestom vstane z vreca:

– Oddýchni si trocha, čuješ? Teraz budem ja robiť.

Mladý Dônč neveriaco zažmurká, ale uvoľní starcovi cestu a sám sa unavene oprie o vráta vagóna. Po koľajniciach sa k nim blíži faktor. Tučný, v remennom kabáte, zelených súkenných rajtkách a vysokých šnurovacích topánkach. Paličkou si švihá po sáre. V okrúhlej rumennej tvári sa mu chvejú vykrútené fúziská.

– Pánboh daj zdravia! – vykríkne úslužne Svoreň, strhne z hlavy čapicu a zrazí opätky vyčaptaných bagančí. Vrece, čo práve vliekol, v okamihu zloží k nohám a ostane stáť s rukami pritisnutými na švíky montérok.

– Aha, Svoreň! – povie faktor prísne a očami prebehne od starca, čo spotený a zbrunátnený od námahy stojí pri svojom treťom dnešnom vreci, k mladému Dônčovi, opierajúcemu sa o vagón, ktorý už takmer vyprázdnil. – Ako ide robota?

– Ide, ide, pán faktor. Dobre ide! – hrdo, energicky, no úctivo hlási starec. – Vidíte, robím, čo môžem. Chlapec by stále len oddychoval, čujete, nie je zvyknutý robiť. Ale nech len oddychuje, ja si už dáko poradím! Čo už ja? Ja som predsa zo starej gardy, tunajšej! Fabriku podržím, čujete, aj keby čo bolo! Musím sa vám predsa dáko odvďačiť za to, že ste mi dovolili ešte rôčik v sklárni ostať! Nepatrím ja do starého železa, nie veru!

– Vidím, vidím! – povie faktor prísne, no nie bez istej spokojnosti. – Ak budete stále takto robiť, Svoreň, verím, že sa tak skoro nebudeme musieť rozlúčiť!

– Ako ráčite, ako len ráčite, – žiari šťastím hlucháň. S výrazom najvyššej blaženosti a vďaky schmatne vrece a na jeden záťah ho odvlečie k šmykni.

– A čo vy? – obráti sa faktor na mladého Dônča s prísnou vráskou, zavisnutou uprostred čela. – Robota vám nevonia, čo? Nestojte tam ako podojený a hýbte sa!

– Ale veď ho, s dovolením, nechajte, – zastane sa Ľudevíta starec poníženým hlasom. – Nech si, chudák, oddýchne, keď nevládze. Aj sám to vyložím!

Na chvíľu zaváha, hľadajúc vhodné oslovenie, ktorým by faktorovi preukázal svoju lásku a oddanosť.

– Vaša Výsosť… – povie po chvíli a zapýri sa.

Faktora Svoreňovo oslovenie viditeľne potešilo. Mlčky kývne starcovi, odpľuje si, päsťou pohrozí mladému Dônčovi a odíde, švihajúc paličkou.

Starec s námahou zloží vrece na ústie šmykne a zlomený vo dvoje si sadne na rampu. Ťažko sa rozkašle. Posunkom vyzve mladého Dônča:

– Teraz chvíľu ty, synku. Kvári ma záduch. Ani oheň v hrudi. To z toho skleného prachu. Pľúca mi rozožral, čuješ?

Poklepe si po vtáčom hrudníku a pokašliavajúc zatvorí oči.

Mladý Dônč sa pustí do roboty. Onedlho vyprázdni vagón. Robota ho celkom baví. Každé vrece ináč uložené na vagóne; práca nie je jednotvárna. Len dve vrecia roztrhol. Vezme metlu a zmetie sklený prach z rampy dolu na koľaje. Starý Svoreň medzitým zaspí. Ostane spať, aj keď rušeň dotisne nový vagón.

Keď mladý Dônč vyvlieka posledné vrecia, fabrická siréna zatrúbi na prestávku. Starec sa strhne, sadne si, a až kým sa úplne neprebudí, tupo, no uprene hľadí pred seba. Potom vstane a začne rátať drobné, čo má vo vrecku.

– Idem do kantíny na polievku, – povie. – Nechoď stadiaľto, niekto by nám ukradol metlu a lopatu, čuješ?

Mladý Dônč si sadne na vrece, rozbalí chlieb, čo si vzal z domu, a schuti doň zahryzne. Päsťou rozdrví cibuľu, namrví si cesnak a posolí. Už len pálené mu chýba. Nič to, napadne mu, zajtra nesmie zabudnúť. Naraz sa spätí. Zajtra? Bude dáke zajtra? Bude sa mu chcieť prísť sem znovu? Robota sa mu páči, čoby sa mu nie, ale myšlienkami sa musí neustále vracať domov. Predstavuje si, čo asi robia jeho rodní. Prebral sa už Matúš so zajačím pyskom? A čo dedo? Nevrátil sa medzičasom? Hádam aj áno. Všetci sa už smejú, radujú, zatiaľ čo on tu vláči vrecia. Pri pomyslení, že i zajtra by mal zavčas rána opustiť rodný dom, ho obchádzajú zimomriavky. Najmä strach z naskakovania na rútiaci sa vlak a potom zasa z vyskakovania pri fabrike sa mu rozbúši srdce.

Ľudevít si zaje, potom starostlivo pozbiera odrobinky a nasype do úst. Utrie nožík o nohavicu, zatvorí ho a vloží do vrecka. Oprie sa o ústie šmykne a čaká na rušeň s novým vagónom. Myšlienky mu ako neposedné vtáky ustavične zalietavajú domov.

Napokon sa zjaví rušeň i s vagónom. Do konca šichty mladý Dônč vyloží aj ostatné vagóny. Svoreň sa vráti pred šiestou. Je opitý. Ukáže Ľudevítovi, kde treba poupratovať. Kým mladý Dônč zametá, hlucháň spomína na časy, keď bolo všetko ináč. Nebol taký bordel, ako je teraz. Pred fajrontom umývali petrolejom rampu, šmykňu, voz, čo priviezol vrecia, koňa, kočiša, celú skláreň, všetko. Potom vyčerpaný starec zaspí.

Koniec ukážky