Ľubomíra Romanová

Vlasy dupkom

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Ľubomíra Romanová, 2011

Obálka, ilustrácie © Jaro Ondo

© HladoHlas Group, s. r. o.

www.hladohlas.sk

ISBN 978-80-89502-06-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o.,

2011

Dodržujte zemskú príťažlivosť

„Slunce, klauni a psi by tam mohli zůstat, protože ti ve svém oboru ani lepší být nemůžou.“

Émile Ajar, Život před sebou

Blato opadávalo z bagandží, biele a oranžové plášte sa vírili, už dávno to bolo celé na prd, Ali si pretiahol chrbticu, len čo ho vystriedali pri masírovaní srdca, čo mu nezabránilo roztvoriť náruč a potešiť ma svojím smradľavým dychom na tvári, dávno bol koniec, ani skrvavené chrchle nevibrovali v kanyle, ale show must go on, podľa etických a medzinárodných smerníc treba pokračovať v kriesení, takých istých humánnych, ako je celé naše prištipkárenie, stopercentné mŕtvoly nemôžu odísť, lebo sa to nepatrí, nútime ľudí k životu, zákon je na našej strane, ale všetko má svoje medze, dokonca aj človek, je potom veľké svinstvo pchať niekomu násilím život do huby, keď sa nemôže brániť a nechce ďalej slúžiť, bobtná pred očami, lebo nevie inak spracovať tie hŕby drahocenných liekov a látok, ktoré doň pcháme, mnohí to bohatstvo v sebe ani neunesú a poslednýkrát rozkvitnú, otvorené rany majú aj na ušiach, my utešujeme blízkych, veď nádej umiera posledná, hoci duša skoagulovala, ako jin a jang dokopy už pred niekoľkými hodinami, len srdce, ten neodbytný viazač snopov, si potmehúdsky vyťukáva pravidelný rytmus, desiatky hadičiek pumpujú do rôsolovitých žíl bombastické sajrajty, tak ako včera, keď metrový prúd krvi striekal z brucha úbohej dievčiny, čo si myslela, že jej zaškodili arašidy, nešla s takou banalitou k lekárovi, zatiaľ krvácala z prasknutej deformovanej maternice pre nepoznanú gravitidu, k nám ju doniesli mŕtvu, bol to len zázrak, že srdce váhavo naskočilo, prúd krvi ostriekal Pepa, aby sme potom aspoň dve hodiny dreli so stiahnutým pozadím, že by mohlo spínať zobrané spisy, modlili sa k všetkým bohom, aj k tým černošským monštrám, len aby navždy neostala na operačnom stole, vždy som pohŕdala modlitbou, nechcela som sa pchať životu do zadku len preto, aby som bola šťastná, ale zodpovednosť a hrôza nie je len náhodný zhluk písmen, keď nám po dlhom váhaní vyslovia dôveru, smiali sme sa ako blázni, Gaba revala a zároveň vyhadzovala nohami v kúte operačky, ja som chrčala pri dýchacom aparáte a Pepo dostal obyčajný hysterický záchvat, grcal do umývadla, pričom sa mu podarilo trafiť nástroje, ktorými pred chvíľou operoval, aj ja som bola nedávno v takom stave, keď sa mi dvojkilové dieťa vykakalo do dlane, aby mi po pätnástich minútach bez zjavnej príčiny a úsilia umrelo, okamžite stuhlo, ústa sa mu nedali otvoriť, šéf chcel skontrolovať kanylu v hrtane, ale nešlo to, mohol vziať jed na to, že bola uložená správne, jeho nedôvera ma mátala ešte niekoľko mesiacov, odchod detí je predsa len mimoriadna situácia, napínalo ma na vracanie, nie preto, že sa mi čosi hnusilo, veď my nič iné nerobíme, len sa prechádzame po krvi, prebíjame sa výkalmi do dutín tela, čvachceme sa medzi chrchľami, aby sme oslobodili dych, babreme sa so slinami, konkrétnym prejavom existencie bielkovín, denne sa hráme hru, ktorá sa volá každý prehrá, ladíme orchestrión, trénujeme, aby sme potom improvizovali, hoci to celé stojí za májový prd, s tým deckom sa ma tiež ujal Ali so svojím páchnucim cigaretovým dychom, odvtedy viem, že smrdí, takéto veci sa v kritických chvíľach presne fixujú, možno aj na celý život, tú nepríjemnosť mi vždy pripomenie smradľavý dych toho imbecilného zvodcu žien, ako si roky pripomínam piesňou Queen We are the champions plavecké preteky, kde som sa ako žiačka prepracovala do finále dospelých, nebola to až taká sláva, ale všetci sa tvárili významne, chválili ma, len ja som musela venovať všetok svoj elán namiesto bláznenia sa štartu, v pretekoch priveľmi vážnych, aby sa ma týkali a dojímali ma, ako som tam žialila, Ali pri mne dychčal, chýbal mi Peter, v mojich snoch priveľmi nežný, priveľmi vzdialený, kľačala som v kúte budiacej sa izby, nevedela, či žialim za deckom alebo preto, že Peter je pre mňa pasé, či vlastne prečo, slzy mi tiekli na plášť, nikto ma neľutoval, nikto nado mnou ani len rukou nehodil, nikto po mne ani nevzdychol, ľudia si myslia, že pri dnešných liekoch a prístrojoch deti odísť nemôžu, ale keď máte trošku šťastia, niet nič ľahšieho, dnes sa končí na také jednoduché veci ako je chôdza, seriózne kráčate po ulici, nejaký ožratý blázon vám zdemoluje hlavu predným blatníkom, alebo sa nevinne pozeráte, ako sused píli drevo na cirkulári, zle upevnený kotúč vyletí a prereže vás od pása hore, pri troche fantázie vyzeráte ako ypsilon, pohádate sa s manželom, pobodá vás, vaše dieťa, vášho otca a vás dopichá, alebo leziete na strom zavesiť búdku pre vtáky, vzlietnete a už nikdy sa z toho nepreberiete, najjednoduchšie je opiť sa, potom máte z toho pekný zážitok, ani to veľmi nebolí, natrieskate sa slaniny a praskne vám žlčník, celé brucho sa vám rozpadne na neuveriteľnú čiernu dieru, alebo sa potknete a namiesto na zadok spadnete na konferenčný stolík a jeho sklo prepichne všetko, čo sa v hrudníku prepichnúť dá, alebo vás to omrzí a namiesto whisky vypijete riedilo, je veľmi veľa osvedčených prostriedkov, ako sa stať Bielym trpaslíkom, prečo nik nepochopí, že čas smrti, tisícinu konca máme zakódovanú geneticky, že zázraky a šťastné zachránenia sú presné determinované, ale my nie, celý život sme frustrovaní, lezieme na stále vyššie poschodia, čítame tisícky myšlienok, aby nás inšpirovali, potom povieme jediné slovo, vetu, zdanlivo nekonštruktívne, kvôli ktorému má naša existencia zmysel, koľko nás stojí námahy tváriť sa dôležito, už Demokritos tvrdil, že všetko, čo existuje, je plodom náhody a nutnosti, vedel, že ak niečo má zmysel, tak to nie sme my, ale čosi totálne debilné, Bože, všetci odchádzame tak, že sa nám udusí mozog z tej alebo inej príčiny, ak sa neudusí úplne, tak je to horšie, lebo to, čo je potom, má s človekom spoločné len telo, ba ani troska to nie je, život je nekonečný sen, ktorý sa nikdy neuskutoční, denne sa pozerám na tých nedodusených mŕtvonarodených úbožiakov, na ktorých sa vykonávajú heroické výkony a vyšetrenia, monitoring a krkolomné liečby, až sa dopracujeme k majstrovskému nezasahovaniu, lebo sa nám pokazí nejaký debilný filter miniatúrnych rozmerov, na ktorého zháňanie nemáme náladu, peniaze, ale musíme mať energiu, keď sa zoženie, tak ešte tri dni slintám, kým začne normálne hovoriť, ako pozostatok vnucovania sa sponzorom, mŕtvonarodený úbožiak medzitým urobí jediné, čo môže, uvoľní miesto inému, my sme morálne pripravení tešiť sa z práce, do prípadu sa pustíme s nepoučiteľným množstvom elánu a nasadenia, bojujeme ako lev, možno ako svorka levov, aspoň stokrát mu zabránime umrieť, ak sa to skončí víťazstvom, dovtedy sa ťapkáme po pleci, kým nezistíme, že to nie je len únava, čo nás zožiera, ale rozčarovanie, lebo je naivné myslieť si, že medicína má obrovské možnosti, nemáme nič, len nezmyselnú vieru, že naša hlava je plná vedomostí, o ktorých sa často dozvieme, že je to balast, moderná tantalógia tvrdí, že prvou úlohou lekára je rozbíjať mýtus o víťazstve medicíny nad chorobou, naopak máme ľudí učiť umierať bez psychických problémov, aj ten chlap nemal problémy, čo ho chceli operovať kvôli žalúdočnému vredu, zatiaľ mu šťavy z pankreasu rozožrali črevá, už keď ho položili na operačný stôl, bol dávno mŕtvy, hoci sa so mnou veselo bavil o počasí, brucho bolo plné krvi, trpezlivo som sa dusila strachom, aby som mala jasnú hlavu, aby sa v rozhodujúcej chvíli nezlomilo nejaké relé v mojom mozgu, aby som neurobila nejakú koninu, Bože, z blbého pádu sa nám podarilo urobiť let, dodnes veríme, že sme sa pohybovali v džungli, dokonca pokazili jej zákony tak, že sa musela prispôsobiť, netušila som, že v tej chvíli vezú do nemocnice dieťa, čo sa rozhodlo stať pokladničkou, pohltalo mince, pár mu ich uviazlo tak nešťastne, že zablokovali dostatočný prístup vzduchu do priedušnice, z výšin, kde som sa vznášala predchnutá opojnou radosťou a zadosťučinením, že ten chlap prežil, ma fakt s dieťaťom-pokladničkou nielen zaskočil, ale moja rodná sestra Panika ma pohltila, priplazila som sa so zvyškami síl a rozvahy k belasej zvíjajúcej a chrčiacej kôpke, okolo stáli asi štyria ľudia bezradnejší ako žaby pred pytónom, vyvaľovali oči na mňa a sestru, ktorú som poslala po súrny liek, dieťa sa v predsmrtných kŕčoch zvíjalo a krútilo, nik mi ho nepomohol pridržať, aby som sa mu dostala do úst a vytiahla tie prekliate mince, nikto sa ho nedotkol, ani mňa nie, keď sme doň zapichli ihlu, prehlo sa do oblúka, na vrchole bolo belasé bruško, vyzvracalo mince, hlieny, žlč a ešte čosi, zružovelo a vrieskalo ako pavián, ale noc sa nekončila, lebo tu sa nič nekončí, tu je ten trápny bod, čap, svorník, okolo ktorého sa krúti môj súkromný vesmír, nielen môj, možno som to mala vziať do rúk inak, stať sa, čo ja viem, napríklad zločincom, aby slovné spojenie „smrť je mojím remeslom“ malo tú správnu farbu významu, aspoň by som sa nemusela trápiť nad tým, ako povedať roztraseným ľudským indivíduám, že ich blízky je na druhej strane, kde-kto teraz hlása návrat k prírode, lebo len tam sa možno očistiť, niet nič smiešnejšie, človek človeku robí špinavosť, lebo má svoj veľký vzor v prírode, to je najväčšie svinstvo, že sa príroda skrýva za nevyhnutnosť a náhodu, chvíľu som si posedela pri akváriu, dívala sa na moje rybky, plávali hore-dolu nevšímajúc si alarmy a zvuky respirátorov, sú to najčestnejšie akvárijové rybky, aké som poznala, v zime vydržali v mojej nevykúrenej izbe teplotou 14 stupňov, aby potom nezmyselne umreli, keď im Anna vypla kyslík, lebo vraj prihlasno bublal, ona sa nemôže venovať spánku, práci a podobne, neprekážajú jej desivé zvuky našich strojov, ktoré poháňajú chorých, pozornosť ľudí vzbudzuje mnoho povrchných vonkajších znamení, ktoré neznamenajú nič, veď aj pohlavie je hračkou prírody, tie rybky mali ohromne veľa, svoje štyri steny, sen o potoku a rieke, ale tie najodvážnejšie, ktoré by sa vzdali svojich štyroch stien, sa nestačili narodiť, ako sa nemohlo narodiť dieťa, ktoré do pôrodného kanála a na svet nevstúpilo hlavou, ako sa patrí, ale rukou, ktorá visela sčernalá medzi nohami vydesenej ženy, tá neschopná slova si vyťahovala brucho a vypliešťala oči na rúčku, napriek rýchlemu rezu, dieťa bolo kdesi v nebíčku neviniatok, vrhla som sa naň, dýchala doň, stláčala ochabnutý mľandravý hrudník, srdce začalo biť po desiatich minútach, z úst sa vyvalili hnedé chchrle, dieťa kýchlo a zakašlalo, zamraučalo, lenže matka stratila veľa krvi, ratovať, na to som tam bola, liali sme do nej prúdom krv, pozbierala sa, nie tak dramaticky ako syn, telepaticky sme ju presvedčili, že má pre koho žiť, aj keď to bude tvrdé a niekedy blbé, možno nikdy nepreskočím cez horiace obruče, možno vyschnem, ale pamäť mi nevymažú, je to najčudnejší zákon, aký poznám, mám právo iba bojovať, vzdať sa nesmiem, po tom všetkom chcú, aby to, čo napíšem, bolo komunikatívne, chcú to postpubertálni literárni proroci, ako aj tí traja, ktorých vlastná samoľúbosť vyniesla tak vysoko, že ozónovú dieru podľa mňa nezapríčinili freóny, ale oni, vyžívajú sa v intelektuálnych sentenciách ako „chytil som dobrý pocit“, keď to čítam, viem, že je to grc, podobné prázdne hlúby, chcela by som ich vidieť, ako dýchajú do pacienta, ktorému hriadeľ motora prerazila tvár, takže tam má krvavý maglajz miesto nosa a úst, alebo keby ich starobylý cirhotik, ktorý stretá vo svojich delíriách dinosaury, ovracal litrami krvi, možno by konečne pochopili, čo grc je a čo nie je, aj keď hovorím o dvoch rozdielnych veciach, trochu by zredukovali svoju vyšinutú blahosklonnosť, ako tí poondení predstavitelia literárneho diania, ktorých som sa opýtala, čo je to Tichá voda, gúľali očami a lapali po vzduchu, nemať trochu vychovania, hneď by som ich zresuscitovala, vraj som zúfalo stratila kontakt, moja klonovaná cytoplazma smútku mi nedovolí trápiť sa nad tým, ktoré slovo ku ktorému ľahne, zožierať sa pre nový obraz, vstupovať medzi disharmonické prúdy pamäti, srdca a reality, čerpať sily od svojich pacientov, zachádzať sa šťastím nad novou básňou, plakať s víťazom, aspoň môj modrý spievajúci pes je zbavený rozhodovania v otázkach života a smrti, asi preto, že je filozoficky založený a nevyrástol uprostred rodiny, aj môj priateľ, keď prešiel obdobím nekomunikatívnosti, stal sa natoľko kultúrnym, že sa prestal trápiť brázdou, ktorú tu zanechávame, nič nie je tak náhodne usporiadané ako gény, gén jeho poznania poputuje storočiami, možno mi tá chvíľa poblúznenia bude pripadať smiešna ešte roky, ale raz sa prejaví, bez ohľadu na to, či bude mať kladný zmysel, potom je tu tá vec so ctihodným Jorgem, kolegom, najneadaptabilnejším chlapcom, akého som poznala, vyzeral normálne, aj sa tak tváril, ale spojenie nikdy nenadviazal, vytipoval si ma za svojho spolupútnika, pozval ma na debilný Bergmanov film v pôvodnom znení s poľskými titulkami, ako majster sveta v najtrápnejších kategóriách bol hĺbavých otázok ušetrený, mal dosť času o ne prísť, celý film sa v kine modlil, z horlivosti namiesto modlitby odriekal svoje stupídne verše, chvel sa ako trstina vo vetre, presne o deviatej zjedol svoju vegetariánsko-jogínsku pochúťku, keď som ho poslala do teplých krajín, nedal si pohov, ale otravoval ostatných, zameral chorobnú pozornosť na mojich priateľov, potom šéfa, lenže pozerať sa na blázna v takej malej krajine ako je táto, nerobí nikomu dobre, šéf zakročil, ctihodný Jorge bol chudý, choroba v ňom nemala nijaké široké pole pôsobnosti a rýchlo spela tam, kam sama chcela, Jorge bol za jasných chvíľ dobrý anestéziológ, namiešal si presnú dávku liekov, hodil rukou nad poflakovaním sa na schodisku života, môj modrý pes, ktorého si vodím do spánku, zdvihol nohu a ocikal všetko, čomu som dôverovala, ku všetkému nešťastiu doviezli Evu s malým krvácaním na nesprávnom mieste v mozgu, šaleli sme spolu s Vicepremiérkou, lieky menili každých tridsať sekúnd tak, že sme ju držali na tomto svete aspoň za mihalnice, jej rozšírené zrenice nám vždy dodali dostatok rozhorčenia a tým aj odvahy, aby sme sa povzbudzovali, v hrudi som nemala srdce, ale asi studenomodrý chalcedón, vraj znamená carithas, milosrdnosť, dúfala som, že mi nejaký zázrak umožní chytiť do rúk meč, ktorým ju vrátim, ale bolo posedenie so spisovateľom, išla som si ho obzrieť zblízka, lebo som slepo verila, že to, čo som posledné dni robila, mi dáva právo byť blízko, sedieť v prvom rade a počúvať múdre vety, ale nejaký starý ksicht sa na mňa vyvrieskal, že tam nemám čo hľadať, sopľaňa, možno to bol úder do pŕs, alebo sa mi zauzlil náhodný axón nervu, vtedy som uvidela odtrhnutú nohu, mŕtve dieťa v mojich rukách, bosonohé včely, ako sadajú na lipy pred nemocnicou, mŕtve červené rybičky, belasé pery, rozškerené rany, vibrujúce chrchle v nosnej dierke, kopy premočených a zašpinených plachiet, ako masírujem srdce svojimi krátkymi prstami, jasám nad vzkrieseným chlapcom, horlivo sa o polnoci vadím s pomalým chirurgom, ruka mi pumpuje litre krvi do chladnúceho tela, pozvracaný plášť, ruky po lakte červené, robím súrnu tracheostómiu, pariace sa šálky presladeného čaju, plížiace sa prízraky vyčerpaných sestier, hlienami oblepené novorodeniatko, kominárik, ktorý mi náhodou vletí do izby otvoreným oknom, aby si v bezhlavom lete rozbil lebku o sklo, umiera na písacom stole, nebohú pani H., prvú, čo mi umrela na zápal pľúc po komplikovanej operácii, nebohý Pavol C. a Ivan C., čo mali autonehodu, a veľa iných, čo dodýchali v posteli, veľa detí, čo nikdy nemali možnosť spievať Keď ja budem orať, keď ja budem žať, zaisťujem dýchacie cesty, tíšim bolesť a udeľujem milosrdný spánok všetkým bezmenným, známym, oplakávam našich vzdávajúcich sa, plačem nad sentimentálnymi výjavmi šťastne uzdravených, túžim po Petrovi v tých najťažších chvíľach, tvárim sa, že svet čaká iba na moje odvážne kroky, stojím v panike, nad divokým rytmom srdca, vrieskam na všetkých len preto, že túžim po víťazstve, tak ako každý jeden z vás, púšťam sa ako buldog do vopred stratených vecí, pozerám sa na nevidomú umierajúcu Evu s dýchacím aparátom a sedím v poslednom rade. Krucinál.

Som anestéziológ

Spi.

Bojovníci odchádzajú do noci. Je to iba tvoja noc. Spánok bez snov. Bez obrazov a zvukov.

Spi. Pokým sa znova nenarodíš. So stratou, ale bohatší. Chce to len zavrieť oči a uvidieť more, čajky a súmrak.

Spi. Kúsok tvojho tela opravujeme, tvoje zdravie a tvoj život je v našej réžii.

Spi, odkráčaj na chvíľu do ticha, vzdiaľ sa do snov, aby si zvládol, netrpel, nekvílil, vydržal. Potichu roztočíme ruletu, guľôčka bude poskakovať po okienkach s číslami v tvojom záujme.

Spi. Sme tu preto, aby sme ti udelili milosrdný spánok. A ticho. Prenikavejšie než akákoľvek hudobná skladba. Sme tu aj preto, aby sme ti utreli pot a slzy, ktoré ti vyhŕkli, pretože sa dobrovoľne vydávaš do neznáma. Nám, cudzím ľuďom, si odovzdal svoje telo, život, svoje tajomstvá, tak ľahko, ako chladným trezorom zveríme svoje najdrahšie a najtajnejšie veci.

Spíš.

Ležíš naznak. Bledá prázdna tvár, nikde nie je náznak, že ťa niečo bolí, že trpíš. Som pri tebe, aby som ťa podržala. Ovila som ťa káblami, hadičkami, ktoré snímajú známky živej sily a privádzajú roztoky, lieky a živiny.

Spíš. Neboj sa. Na to som tu ja, aby som sa o teba bála. Držím ťa. Som ako most cez rozbúrenú rieku, na konci ktorého vyjdeš zdravší, silnejší a múdrejší. Som tvoj most.

Spíš a ja za teba dýcham, chránim plameň tvojej sviečky pred nočnými motýľmi a ich samovražedným obradom. Obaja mlčíme a muži s nožmi rozkladajú tvoje orgány, aby puzzle tela poskladali funkčnejšie a účinnejšie.

Spíš. Ja viem, že život je dlhý ako plameň sviečky a krátky ako tanec tmavého motýľa. Prikvapkávam ti do žíl magické kvapky, ktoré prehlbujú spánok, uvoľňujú svaly a zaručujú bezbolestnosť. Strážim tvoje srdce, ktoré preháňa cez pľúca krv ako šál opojený červeným vínom, aby zaistil pre každú bunku tela, zakončenie nervu, snopec svalového vlákna omamný dúšok kyslíka.

Zobuď sa.

Otvor oči a dýchaj. Len bohovia prežívajú také sladké prekvapenia. Žiješ. Prespal si, prežil svoju noc a operáciu. Zobudil si sa bohatší.

Zobuď sa, si unavený, viem, ale si stále tu, nikam si neodišiel. Držím ťa za ruku už chvíľu, hoci nie si malý chlapec. O chvíľu sa mi otočíš chrbtom, nebudem ani len spomienkou v tvojom svete. Prešli sme spolu cez most. Dýchaj a mlč, pomaly sa v tebe rozlieva teplá rieka, príval energie, ozýva sa bolesť. Preder sa cez čierňavu v očiach, cez príboj v hlave, operácia sa podarila, ty si ju prespal. Ja som ti darovala spánok ako kvapky rosy na koberec z trávy.

Anestéziológ je kvalifikovaný lekár, ktorý uspáva ľudí počas operácie. Som anestéziológ a živím sa spánkom.

Hajaj-búvaj

Pacient č. 1:

– Viete, ja sa bojím, že nezaspím.

Pacient č. 2:

– Radšej sa obávaj, že sa nezobudíš. Spýtajme sa niekoho, hádam tej sestričky. Ako to je?

Sestrička:

– Pacienta uspávame tak, že sestrička si k nemu ľahne do postele, číta mu rozprávky a spieva uspávanky, až kým nezaspí. Keďže teraz... je zlá ekonomická situácia v zdravotníctve.

Uspávanie pacienta, ktorý sa dobrovoľne rozhodol pre operáciu, prebieha takto. Večer pred výkonom, a ráno tiež, dostane pacient „náladovku“. Zvyčajne je to tabletka, ale môže to byť aj injekcia do svalu alebo do žily. Po príchode na operačnú sálu sa pacientovi zavedie do žily kanyla, ak ju už nemal zavedenú skôr. Anestéziológ so sestričkou ho oblepia a ovijú káblami, ktoré snímajú údaje o srdci, pľúcach, obehu a okysličovaní, o koncentrácii anestetík, množstve oxidu uhličitého v krvi. Pacientovi sa cez žilu podá liek na spanie – hypnotikum. Zaspí.

Ako druhá sa mu podá látka na uvoľnenie kostrového svalstva a dýchacích ciest (relaxancium). Pacient spí, keď mu anestéziológ zavedie do dýchacích ciest intubačnú kanylu ako spojenie medzi jeho pľúcami a dýchacím prístrojom. Cez kanylu je napojený na anestéziologický prístroj, kde sa zmiešavajú anestetické plyny a nimi sa pri každom vdychu naplnia pľúca, krv a nervové bunky chorého.

Lieky, ktoré tlmia bolesť, sú dôležitou zložkou anestézie, pravidelne sa pridávajú do žily a podľa potreby aj ďalšie hypnotiká a relaxanciá. Spánok udržiava zmes vdychovaných anestetických plynov, intravenóznych hypnotík a látky na uvoľnenie kostrových svalov a analgetík. O pacienta sa počas anestézie stará tím kvalifikovaných ľudí – anestéziologická inštrumentárka (sestra) a anestéziológ (lekár).

To, o čom píšem, sa nestalo na začiatku mojej praxe. Naopak, už som bola skúsená anestéziologička. A starý mazák na stole ma dostal. Malý, chudý, vytrasený. Keby ste mu stlačili nos, miesto sopľa mu vytečie rum. Ruku si zlomil, ani nevedel ako.

– Opil som sa. Pozerám, tá ruka je dajaká čudná. Po dvoch dňoch, keď už som do nej pohárik nechytil, lebo ma bolela, išiel som do doktora.

Bolo nad slnko jasné, že spotreba liekov bude vysoká. Pridala som mu na dávke. Oveľa. Ako pre dvakrát takého ťažkého ako on. Po hypnotiku zazíval, zavrel oči a prestal dýchať. Podali sme látku na uvoľnenie svalov. Chlapom zašklbalo, dôkladne potriaslo (tak to je, keď podáte sukcinylcholin – jedno zo svalových relaxancií). Vo chvíli, keď mal spať ako Šípková Ruženka a byť mäkký ako blato, otvoril oči. Podozrievavo na mňa zaškúlil cez plece a zahlásil:

– A to čo bolo?

Isteže. Potom sme ho uspali. Dôkladne. Spotreboval zásoby liekov pre vagón pacientov.

P.S. Želám všetkým rovnakú odolnosť, akú preukázal tento pacient, voči zhubným účinkom dnešnej doby a nie len alkoholu.

Vlasy dupkom

Poznáte ten pocit, keď máte srdce obalené ľadovou triešťou? Poznáte to, keď vám hrôza lezie po tele ako tisícky maličkých pavúkov? Poznáte ten vzdúvajúci sa pocit v hrdle, ktorý sa prediera von a môžete ho zo seba vydať len panickým vreskom? Môžete to tak cítiť, ale nik to nesmie poznať.

Maličký človiečik s nádorom pod jazykom. Vyžaduje si operáciu v dutine ústnej. Po zabezpečení dýchacích ciest intubáciou, čo je zavedenie plastovej trubičky cez nos alebo ústa do hrtanu, treba telo okrem operačného poľa pozakrývať. Celá hlavička sa zabalí do sterilných rúšok. V strede je otvor, cez ktorý vytŕča jazyk a pod ním nádor. Nevidíme svoju intubačnú rúrku ani koniec hadíc, ktoré sa na ňu napájajú. Jeden asistent vyťahuje jazyk, druhý roztvára ústa a odsáva krv, operatér preparuje. Okolo jazyka pribúdajú peány a krvavá škvrna sa plazivo rozširuje. Úkony sa zrýchlia, ruky sa zrazu mihajú, odsávačka chrčí, pokriky lietajú medzi inštrumentárkou a operatérom. Pohyby sú trhané, je ich priveľa. Vzápätí zistíme, že okrem modrého opuchnutého jazyka a valiacej sa krvi z úst na monitore zmizla krivka, ktorá ukazuje, že dýchacie cesty sú správne zabezpečené. To už sa skláňame nad operačnú ranu – ústa, odsúvame spleť rúk, nitiek a visiacich peánov. Kričíme, aby nás pustili, že dieťa pri svojej aktivite extubovali. Nedýcha! V ústach je krv. Veľa krvi! Zateká do dýchacích ciest, upcháva ich. A takto môžu ľudia umrieť.

Poznáte ten pocit, že sa vám zastavilo srdce a neviete sa nadýchnuť? Hrôza a panika pôsobia, že sa nevládzete pohnúť, že ste skameneli a mozog uschol. V tej chvíli ste jediní, ktorí to môžu a musia vykonať, vyriešiť. Odsávame krv. Lepí všetko, nástroje, laryngoskop, ruky, odsávacie katétre, strieka nám do tváre, do očí, na šaty. A tečie... Aj čas tečie. No kyslík sa nedostáva do pľúc, ani tam, kde ho je treba. Ani nikde inde v zmesi krvi, rúrok, buniek. Okysličujeme vesmír. Maličké tielko modrie.

V červenom jazierku sa objavia malé bublinky a zrazu v tej najčernejšej chvíli je tam dierka – vchod do hrtanu – veľká štyri milimetre. Nádej. Dierka, ktorú hľadáme. Nie hneď, ale predsa len sa nám podarí intubácia. Dýchame, vtláčame kyslík do pľúc. Odsávame krv z dýchacích ciest, očistíme ich, prepláchneme. Tielko ružovie, srdiečko pracuje, ani nezastalo.

Čierne sekundy trvali celú večnosť, nebolo ich kriticky veľa. Zistíme, že sa nenapáchalo veľa škôd. Našťastie. Po príslušnej liečbe a manévroch sú dýchacie zvuky normálne, dýchacie cesty voľné. Operatér sa vráti z kúta operačnej sály a hundre, že sa mu pomotali nitky a peány. Krvácanie zastaví, po chvíli oddelí nádor, operácia končí.

Dieťa sa preberá, vykašle ešte trochu krvi, volá mamu, pýta sa, prečo má taký veľký jazyk. Nám sa podlamujú nohy. Tielko aj košele máme mokré. Lenže dnes operačný program ešte nekončí.

Moja práca, to sú hodiny zdanlivej nudy a minúty hrôzy.

Strach z ihly

Aké to je starať sa profesionálne, a predsa s láskou o našich blízkych priateľov? Uspávala som a starala sa o moju priateľku. Bojí sa ihly ako čert svätenej vody. Ako malé dievčatko podstúpila operáciu, po nej mala zavedenú infúziu. Nič zvláštne. Nevedomky zohla ruku. Nielenže jej praskla žila a vyrobila si parádnu modrinu a bolesť, ale krv stekala do postele a zašpinila posteľnú bielizeň i pyžamu. Ešte na ňu nakričali sestričky, že čo ohýňa ruku, keď jej jasne vysvetlili, že nesmie. Bojí sa ihly. Pred ihlou uteká. Ak by mohla, až na severný pól. Lenže tam nedobehne.

Každá anestézia sa vždy začína ihlou. Pacienta pred anestéziou premedikujeme, dostane „náladovku”. Potom sa zavedie intravenózna kanyla a do nej sa podávajú lieky na vedenie anestézie. Hypnotiká produkujú spánok, analgetiká zabránia bolesti a svalové relaxanciá uvoľňujú kostrové svalstvo. Relaxanciá sa podávajú preto, aby anestéziológ mohol nekomplikovane zaviesť do priedušnice intubačnú kanylu na zabezpečenie dýchacích ciest. Pacient ich dostane aj preto, aby sa nám ľahšie vykonávala umelá ventilácia pľúc počas operácie. Relaxanciá pomôžu hlavne chirurgovi, môže pohodlne operovať a orientovať sa v operačnom poli.

Kamarátka dostala premedikáciu, umlčali sme jej rýchly potok slov o strachu z ihly. Na chvíľu. Pomyslenie na ihlu bol pre ňu taký strašiak, že hoci bola ospalá, vracala sa k tej téme a každého, kto sa pri nej pred operáciou pristavil, podrobne informovala, že ihla v žile je pre ňu horor.

– Chytím ťa za ruku, zakašleš a bude to. Ani nezbadáš.

Chytila a držala sa ma ako kliešť, kanylu sme do žily zaviedli bez ďalších stresov. Pomaly. Nepamätá sa ako, preplávala a prepadla sa do sna a spánku. S jednou rukou sa ťažko intubuje, tak som si tú druhú vytiahla z jej dlane. Napriek svalovým relaxanciám, jej ruka a prsty ostali v polohe, akoby hľadali a čakali, akoby stláčali dlaň, akoby volali:

– Chyť nás, drž a nepusť ma!

Tak som ruku vložila naspäť. Padla tam ako uliata. Bolo to zvláštne. Počas anestézie a operácie sa neudialo nič mimoriadne, občas som musela vykonať nejakú činnosť, tak som si ruku vytiahla. Dlaň trčala spod plachty a rúšok a ja som si do nej opakovane vkladala ruku. Ružová dlaň s oximetrom na prste. Bol to výkričník, prosba, volanie o pomoc. Bol a je to symbol mojej práce. Držať za ruku známych aj neznámych a previesť ich cez rieku anestézie na druhý breh. Všetkých ako najbližších priateľov.

Včera som ju stretla, je zdravá ako rybička. Mala som blbý deň. Oči mi zblúdili k jej ľavej dlani a teraz som to bola ja, kto zatúžil chytiť ju a držať sa jej. Ponáhľala sa.

Romantická májová noc

Orgován voňal do krásy. Zmrákalo sa. Z hlbín mysle sa vynorila spomienka na dávnu májovú noc.

Piťo sa potrundžil a dostal chuť na Anču. Noc-nenoc, pobral sa na návštevu. Anča bola s Piťom zadobre. Až bars. Neprekážalo, že smrdel tabakom, alkoholom a bohviečím. Pomilovali sa. Chyba lávky bola, že Anča mala manžela, ktorý sa v noci vrátil a zalomeného Piťa vo vlastnej posteli nezniesol. Vytiahol chlapa na dvor a pomastil ho čakanom po nohách. Manžel bol charakter! Záchranku volal on, nie Anča.

Anestéziologická služba. Po polnoci sa rozdrnčal zvonček, že treba vykonať anestéziu na traumatológii. Opitý chlap s rozmliaždeným predkolením, otvorená zlomenina, poškodené cievy, šok z vykrvácania. Piťo sa mal zle. Bledý, spotený, studený, končeky prstov modré, tlak nemerateľný, rýchly a slabý pulz ako trepotanie krídel motýľa, piskľavo stonal. Nevidel poriadne, len počul, že sa mu prihovárame.

Existujú tri činitele obehu, o ktoré sa pri šoku treba starať a podporovať ich. Po prvé je to cirkulujúci objem. Zaistili sme žily, zaviedli tri hrubé plastové kanyly, do ktorých prúdom tiekli roztoky kryštaloidov a koloidov. Koloidy sú gélové roztoky – volajú ich plazmaexpandéry, ktoré sa udržia v cievnom riečisku a dokážu nasať do ciev tekutinu z extravaskulárneho priestoru, akúsi tekutú pohotovosť, ktorú si cievy a bunky vymieňajú medzi sebou podľa potreby. My dokážeme pomocou koloidu pohotovosť vtiahnuť do vnútra cievy. Cirkulujúci objem sa zvýši a zabezpečí sa transport červených krviniek (ak dajaké sú), a tým aj prenos kyslíka k tkanivám. Druhým činiteľom je napätie ciev. Máme snahu čo najviac krvi posunúť a vrátiť z periférie žíl do srdca, aby mohla znova cez tepny pumpovať krv do celého tela a plnili sa požiadavky organizmu na kyslík a energiu. Prechodne, kým sa nenastolí rovnováha a tlak sa neupraví, aj pri šoku z vykrvácania sa podávajú lieky – katecholamíny, ktoré tonus ciev zvyšujú. Tretím determinantom je srdce. Podpora svalovej sily zvýši jeho výdaj – pumpovanie krvi do tepien. Pri šoku z vykrvácania srdce nie je primárne postihnuté, a preto nutnosť podporiť srdce nebýva častá. Prioritou šoku z vykrvácania je doplniť cirkulujúci objem, stratenú krv, plazmu, ióny a vodu podávaním do žíl. Lenže...

Krvná banka mala svoj vlastný pavilón. A táto májová noc bola bohatá na udalosti. Ošetrovateľovi Ďoďovi sa po piatich dcérach narodil konečne syn a patrične oslavoval. Na požiadavku doniesť rýchlo krv urobil pukerlík a zaryl nosom do zeme.

– Nič to. Nič to. Ja donesiem, už idem, – bľabotal. Na tretíkrát trafil do dverí, potácavo sa rozbehol, ako tak udržiaval priamy smer.

Piťa sme uspali, chirurgovia začali operovať a my sme pokračovali v ratovaní. Ďoďa nikde, voláme na transfúzku. Ani tam ho niet. Oznamujeme im, že treba nachystať krv, že ošetrovateľ je na ceste. Hreším a lejem do Piťových žíl všetko, čo roztoková skriňa dá. Lenže najhlavnejšie chýba. Krv. Vlastne chýba Piťovi, lebo na druhom konci operačného stola je jej habadej, vyteká z rozdrvenej nohy. Po desiatich minútach telefonuje roztrasená laborantka z krvnej banky, že otvorila dvere a jeden pán, asi ošetrovateľ, jej spadol k nohám. Tvrdý je ako doska, blokuje dvere, nevie ho zobudiť, už má nachystanú krv pre pacienta.

– ...a panebože, poďte s ním niečo robiť, lebo sa budí, vyspevuje a chce ma bozkávať a objímať!

Zohnať druhého ošetrovateľa, ratovať Piťa, vrieskať na operatérov, že nech rýchlo zastavujú krvácanie, lebo pacient umiera, upokojiť laborantku, aby si zachovala chladnú hlavu a nezamkla pred nami transfúzku. Operatérom padajú nástroje, nadmieru vybičovaná inštrumentárka, na ktorú operatéri pokrikovali a teraz už otvorene nadávajú, piští, na dlážke sa hromadia krvou napité rúšky, Piťo má nízky tlak a ja nemám krv, personálu je málo, ako to v službe býva, z toho jeden nepoužiteľný, o druhej v noci ... Na porazenie!

Nový ošetrovateľ. V krvnej banke vybral krv, pod pazuchu vzal zmietajúceho sa Ďoďa, ktorý hulákal na celú nemocnicu Aňi tak ňebulo, aňi tak nešmi bic, žebi ňebulo za co pic. Pustil ho a nechal pohodeného pred operačnou sálou, kde Ďoďo striedavo čkal a chrápal. Do Piťa sme pretlakom tlačili krv a ľudskú plazmu, ale tie stále vytekali na druhom konci.

– Preboha, čo tam robíte! – kričím na operatérov.

– Rekonštruujeme, rekonštruujeme. Ale... nedá sa to. Asi.

– Tak, aby bolo jasné, parádna noha v truhle mu bude nanič!

Rozhodli sa rozmliaždenú masu amputovať. Piťo prišiel o chodidlo. Krvácanie ustalo, jedna z konzerv krvi pri pretlakovom podávaní praskla a zastriekala sestričku, mňa a anestéziologický prístroj. Všetko bolo červené, lepkavé. My sme boli spotené, zlostné. Napriek tomu sme do Piťa pumpovali a dívali sa, ako sa jeho tlak a pulz váhavo normalizujú, sliznice ružovejú. Na konci operačnej sály v zmesi rúšok a krvavých nástrojov na zemi sa unavene pohyboval triezvy ošetrovateľ a balil nohu.

Pomocná inštrumentárka rátala, čo všetko sa využilo, a odrátané veci kládla na krvavé kôpky. Chirurgovia mali čiapky prevlhnuté potom a plášte krvou. Hundrali, ale napredovali ku koncu operácie. V dverách sály sa tackavo objavil Ďoďo a jedným všeobjímajúcim pohľadom zhodnotil situáciu.

– Dnes je krásna a romantická májová noc.

Naďmama

Pre starých ľudí môže byť pobyt v nemocnici osudným. Možno tam nájdu, zachránia, obnovia a využijú ich minimálne fyzické a psychické rezervy a vrátia sa domov zdravší. Ale možno tam svoje posledné rezervy stratia.

Naďmama mala srdce ako zvon. Pľúca poslabšie. Prekonala tuberkulózu, ako osemdesiatsedemročná mala taký zápal pľúc, že ju už aj pomazali... A aha! Zbytočne. Keď mala naďmama deväťdesiat rokov, srdce jej ešte vždy bilo ako zvon, rozum mala ako sa patrí, prečítala Katolícke noviny od a po zet, prediskutovala ich obsah s vnučkou, podpichla zaťa neznaboha. Bola tenká, krehučká, nos mala ako vtáčik zobáčik, užívala si, milovaná rodinou. Žila sama v byte, vnučka k nej denne zabehla, pravnuci tiež.

Hm. Naďmama práve v tom intervale, keď neboli nablízku, spadla. Zlomila si stehnovú kosť a ostala ležať. Ležala na zemi viac ako osemnásť hodín. Podchladila sa, pošpinila a hoci sa modlila, aby vydržala, kým príde pomoc, bolo toho na ňu priveľa.

Naďmame nohu sklincovali a hodili rukou, že z nej veľa nebude, je stará. Stará, ale jará. Na druhý deň po tom, čo si oddýchla, životaschopná naďmama si pýtala časopis, jesť a piť. V nemocnici sa jej sprvu páčilo, len to chodenie s barlami nešlo. Všetečne sledovala dianie, počúvala a zapájala sa do debaty, ale potom ju tie staré ženy na izbe (mladšie od nej o 20 rokov, rovesníčky už vymreli) svojím jojkaním a lamentovaním otrávili. Aj také sa v nemocnici stáva. Naučila sa horko-ťažko chodiť a rodinná rada rozhodla, že pôjde bývať k dcére. Stará je, zle chodí, horšie vidí, treba sa o ňu starať.

Horšie vidí. Keď mala naďmama deväťdesiatpäť, oslepla. Šedý zákal. Chodila zle kvôli nohe a teraz bola ako v hmle. Pohyb sa obmedzil, stále viac bola závislá od dcéry, ktorá mala už po sedemdesiatke a chorôb za košík. Naďmama začala rozprávať o smrti. Niežeby chcela umrieť, ale tak sa jej zdalo, že hádam by sa aj patrilo o tom hovoriť, keď je z nej rodina nervózna.

Operácia šedého zákalu môže byť pre starého človeka osudnou. Pobyt v nemocnici vysaje z neho to posledné, ale môže sa (a dosť často sa to stáva) vrátiť domov. Rodina sa radila. Jeden lekár povedal, že si môžu vybrať: operovať alebo nechať oči tak, ale nech dobre zvážia, či sa to ešte oplatí. Druhý pokrčil plecami, že to je jej vec, jej oči, jej zdravie a nie jeho. Tretí ju upozornil, že bude musieť byť pár dní v nemocnici, a keď nebude spolupracovať, dajú jej narkózu.

Pár dní v nemocnici? Naďmama sa zhrozila. Narkóza? Ani za svet! Ja tam umrieť nejdem. Dcéra, zať, vnuci, pravnuci rešpektovali jej rozhodnutie. Život sa stal smutnejším, nepríjemnejším. Bolo ju treba obliekať, kŕmiť, vodiť, ale aj zabávať.

S jej vnučkou sme to neraz rozoberali. Pohovorili sme a dohodli sa s oftalmológom, osvieteným mladým mužom, ktorý dúfal v zlepšenú kvalitu jej života. Sľúbila som. A nachystali sme taký režim, že naďmama príde po nevyhnutných formalitách rovno na operačnú sálu. Ak bude všetko v poriadku, na druhý deň po operácii odíde. Naďmama sa pomodlila, rozlúčila so všetkými, poskytla informácie a želania ohľadom pohrebu. Celá rodina ju v slzách transportovala do nemocnice.

Operácia s miestnym znecitlivením so sedáciou (pacient spí, ale je zobuditeľný, ak treba) prebehla bez problémov. Naďmame sa snívalo s anjelmi.

Na druhý deň jej sňali obväz, oko prekontrolovali, aj sa jej zdalo, že vidí, ale čušala. Priviezli ju domov. Naďmama sa bála otvoriť oči, ale nakoniec musela. Uvidela zdesené a nedočkavé tváre.

– Jaj, Anička, veď ty nemáš poriadené, pozri, koľko je prachu na skrini, – povedala dcére.

– Ivan, v takej obkvickanej košeli nemôžeš chodiť, – k zaťovi.

– Zuzana, jéj, aká si vráskavá, – obrátila sa k vnučke.

Nemôžem byť anjelom

O štvrtej ráno volali, aby som išla pozrieť otca našej sestričky, lebo ho doviezla k nám. Mal chrípku a teplotu. Búrlivý deň, ktorý sa prekotil do búrlivej nočnej. Vystrela som sa v kresle. Možno desať minút. Ani som sa nezohriala a zavolali. Išla som sa pozrieť na pacienta, ktorý k nám nepatril. Ani náhodou som nechcela byť milá, a bola som. Včera som namiesto o tretej išla domov z práce o ôsmej večer, lebo plánované veci sa neskončili kedy mali, a urgentné bežali, chvalabohu, nikoho nezožali.

Stalo sa mu to dvakrát, vždy keď išiel zo záhrady. Odpadol pri výťahu. Prvýkrát ho našla manželka. Síce ho nekriesila, za to vrieskala na ratu ako pavián. Ľudia povybiehali z bytov. Pán A. ležal na schodoch, srdce zastavené. Niektorí sa pridali k nej, začali prekrikovať paviána. Komusi napadlo zavolať záchranku. Dorazili. Muž ako zalomená kvetina ležal na schodoch, modrý, nedýchajúci. Okolo neho skupinka ľudí. Zízali ochromení hrôzou, žena a ešte pár ďalších na kolenách vzlykali, kričali alebo len zalamovali rukami. Záchranári sa predrali a pacienta začali resuscitovať. Stláčať hrudník, zabezpečiť dýchacie cesty, podávať adrenalin a defibrilovať. Rutina. Po tridsiatich minútach ho živého previezli k nám.

Srdce pána A. zastalo kvôli malígnej poruche rytmu. Slovo malígny sa spája zvyčajne s rakovinou. Znamená to zhubný, zlovoľný, škodlivý, chorobný. Slovo malígny sa v medicíne občas pripája a využíva aj v situáciách (nie sú spojené s rakovinou), keď ochorenie, choroba či symptóm pôsobia pacientovi záhubu. Malígna porucha srdcového rytmu je spojená so zastavením srdca a vedie k záhube. Takou poruchou rytmu býva fibrilácia komôr. Fibrilácia znamená nekoordinovanú veľmi rýchlu elektrickú aktivitu v srdci, na ktorú sval nestačí reagovať. Srdce sa chveje a nepumpuje krv do ciev. Obeh krvi sa zastaví.

Nešťastie nechodí samo. Dcéra pána A. mala na druhý deň absolvovať operáciu chrbtice. Mala ochrnutú nohu a ďalšie odkladanie operácie by bolo nemúdre. Prvá prognóza pre pána A. bola veľmi nepriaznivá. Zhubná porucha rytmu srdca zahubila pána A., je otázka času, kedy zomrie. Príbuzní pána A. nariekali. Nad ním, nad dcérou a nad sebou. Pýtali sa, čo ďalej. Čakať, či dcéra, takmer ochrnutá, môže ísť na operáciu alebo má sedieť pri otcovi a držať ho za ruku? Keď už je toto nešťastie, dopadne jej operácia dobre? Boja sa, neveria a sú zúfalí, vlastne nevedia, čo robiť. Pýtali sa mňa, lebo nik iný v tej chvíli nerozumel stavu pána A., nevidel jeho budúcnosť jasnejšie. Ostatní, ich známi, lekári-nelekári, ktorých obvolávali a kládli im otázky, mlčali a krčili plecami. Vyhýbali sa. Báli sa zobrať na seba rozhodnutie za radu. Nečudo. Tak to ostalo na mne.

– Nuž, nakoniec, vy sa musíte rozhodnúť. Tu nám asi nepomôžete. My budeme robiť, čo sa dá, ak to nevyjde... vaša rodina ho vyprevadí. Choďte na operáciu, ak kvôli omeškaniu ochrniete...

Znova plač a kvílenie, ale aj úľava, že niekto iný rozhodol.

Napriek dlhej resuscitácii a obave, že pacient ostane v kóme, prebral sa. Odišiel z nemocnice domov. Dcéra podstúpila operáciu, chodila ešte o paličke, ale zlepšilo sa to. O dva roky pán A. na schodoch opäť odpadol. Zresuscitovali ho po tridsiatich minútach. Opäť zlá prognóza, opäť vysvetľovanie. Neverili. Mali inú skúsenosť. Pán A. po týždni umrel.

– Ako to, že ho taký anjel ako vy nevyliečil!

Ja nie som anjel.

Pani O. sa domáhala mojej pomoci. Vyvolávala do práce, domov, na mobil (neviem, ktorý skunk jej ho dal), lebo... počula, zažila, videla, čítala, čo všetko sa môže stať, a chce, aby som bola pri jej anestézii ja. Iba ja! V jej deň Dé som mala naplánované čosi iné. Ubezpečovala som ju, že ten deň je pre mňa dôležitý, mám plány a povinnosti.

Pani O. si ale myslela:

– …že je to moja povinnosť... no a čo, revanšuje sa a prečo jej to vravím?! To už vôbec nie! Čo to rozprávam!

Horko-ťažko som pani O. odbila. Vydýchla som si. Priskoro. Vynachádzavá! Použila inú páku, človeka, ktorému som bola vďačná za mnohé. Ten ma za ňu prosil, orodoval. Všetko som zrušila, pani O. prežila svoj deň Dé, ba týždeň Té bez problémov, vrátila sa do svojho časopriestoru zdravá a aktívna.

Potom som ju stretla. Ach, čo to ona všetko zažila, akú bolesť, dokonca raz vracala, a tá jazva, síce jeden steh, ale dvanásť centimetrov a sestričky neochotné a doktori sa tvárili, že sa starajú, ale ona mi môže o tom rozprávat, figu borovú sa starajú! Ešte aj ruky nosili stále vo vreckách! Pani O. som zastavila a dosť zlostne jej začala oponovať.

– No, veď ja na vás nič! Vy ste ako môj anjel! Ale to ostatné, ja by som mohla rozprávať!

Ja nechcem byť anjel.

Dedo C. mal veľmi veľa rokov a veľmi veľa chorôb. Pre bolesti brucha ho príbuzní priviezli do nemocnice. Oni aj dedo sa dožadovali operácie. Vysvetľovali sme, že to nie je hop alebo trop. Ak deda uspíme, budeme operovať, neprežije. To bude v tomto prípade iba trop.

– Hoci zomrie, ale nech sa urobí všetko, čo sa dá. Operujte, – trvali na svojom príbuzní.

– Choľem umrem, aľe tota boľesc śe už ňeda vitrimac. Anďeľik muj, naj še ňeboja. Co už?

Deda som uspala. Posledná živú tvár, ktorú na tomto svete videl, bola moja, a to nie je bohviečo.

Nemôžem byť anjelom.

Prvý, ktorý zomrie

Prvý, ktorý mi zomrel.

Anestéziologické ucho. Pracovala som s viac alebo menej vzdialeným dozorom staršieho lekára a ušiel sa mi bonbónik. Kolegyňa, ktorá bola na rade, mala uspávať starého muža s nepriechodnosťou čriev, postihnutého ďalšími desiatimi diagnózami s vyhliadkou na niekoľkohodinové matiné na operačnej sále, strávené medzi anestéziou a resuscitáciou.

A ja? Ugentná operácia nedonosenca vážiaceho necelých 2000 gramov s podozrením na kýlu a zaškrtené črevo. Vyhliadka niekoľkých ťažkých desiatok minút. Kolegyňa bola vedľa na sále, primár hneď na ďalšej. S nimi som konzultovala všetky svoje medicínske počiny. Boli so mnou, ale nechali ma uspávať.

Pri anestézii detí je niekoľko problémov. Bezpečne zaistiť často neviditeľnú žilu a malé, úzke dýchacie cesty. Dodržať dávkovanie a prísun tekutín, liekov do miniatúrneho priestoru tela, nenarušiť fyziologické možnosti detí, nepodchladiť ich, nepredávkovať, nepoddávkovať. Hlavne sa nedať zmiasť teóriou, že dieťa je len zmenšený dospelý. Napichnúť žilu malým deťom znamená z jeho strany strach, plač a bolesť (niekto povie týranie), ale z našej boj o možnosť presne dávkovať lieky, boj o jeho bezpečnosť počas anestézie a možno o život. Deti sa pred anestéziou a vpichom ihly premedikujú (sirupy, čapíky, kvapky) alebo sa krátko pred napichnutím žily uspia (vdychujú anestetiká v zmesi s kyslíkom). No čas, kým dieťa zaspí a ešte nemá zabezpečenú žilu, je pre nás a preň veľmi dlhý, hoci v skutočnosti trvá pár minút. Pre anestéziológa, ktorý bojuje s ďalším zo svojich démonov strachu a nemá kam podať liek, je ten čas krutý.

Môj pacient, bezmocný uzlík so zatvorenými očami, dýchal, ale nehýbal sa. Bol vyčerpaný krátkym životom, stratený v inkubátore. Žilku mu zaistili na detskom oddelení. Mal kanylku na hlavičke, tam sú žilky viditeľné a oproti pevnejšej podložke lebky sa lepšie pichajú. Kvapkala do nej infúzia s antibiotikom.

Úvod do inhalačnej anestézie, intubáciu aj priebeh operácie zvládal veľmi dobre. Dýchali sme doň, dokonca monitorovali EKG (bolo to takmer pred dvadsiatimi rokmi), saturáciu kyslíka v hemoglobíne a množstvo oxidu uhličitého vo vydychovanom vzduchu. Dieťa bolo obklopené hadičkami z prístrojov väčších ako ono samo. Stála som mu pri hlavičke, počúvala ozvy srdca, bála sa. Chirurgovia uvoľnili zaškrtené črevo, zašívali kožu, keď dieťatko bez najmenšej námahy, a mne sa zdalo, že aj bez príčiny, začalo chŕliť z pľúc ružovú tekutinu.

Zlyhávalo mu srdce. Začali sme ho kriesiť, vtedy už boli pri mne traja starší doktori, takže pri bábätku nebolo miesta. Stála som za nimi ochrnutá hrôzou, s boľavou bezmocnosťou a tuposťou som sa iba dívala, ako sa im nepodarilo zabrániť zastaveniu obehu. Neoživili ho.

Vtedy som chcela so svojou profesiou skončiť a nebolo to poslednýkrát. Bola som ochotná v tej chvíli robiť aj smetiara. Vyplakávala som do vankúša po nociach svoju bezmocnosť, strach a hrôzu, že som to pobabrala, nezvládla, že som vinná, že to nemôžem robiť, keď som taká neschopná. Lenže nebolo kam ujsť, pred sebou neujdeš. Bola som hluchá k utešovaniu, aj k racionálnym debatám. Cítila som sa vinná, hanbila som sa za seba a nekonečne sa bála. Ešte aj dnes cítim v sebe odrazy tých pocitov, vzdychám a nemohúcne sa dívam na film anestézie zakódovaný v mojej hlave. Výsledok pitvy ukázal niekoľko vrodených abnormalít orgánov. Vrátane srdca a mozgu.

Náladovka

Náladovka, alebo prečo si nič nepamätám, kým čakám na operáciu.

Osud prvý

Uzimený, polonahý v chatrnom zelenom (alebo inom farebnom) plášti, pohodený na vozíku, ktorý je ledabolo zaparkovaný pred operačnou sálou, trasiem sa zimou, strachom a chce sa mi plakať. Veľmi nemôžem, lebo vozík sa trasie so mnou a bojím sa, že z neho spadnem. Okolo mňa prechádzajú ošetrovatelia a sestričky. Kdesi sa náhlia, žartujú, rozprávajú sa, akoby som tu nebol. Akoby sa ich nič netýkalo. Veď to!

Môj problém, to je ich práca. Vedľa je podobný vozík a na ňom poplakáva slečna. Tiež polonahá a polomŕtva strachom ako ja. Príde sestrička, opýta sa na moje meno, zabodne do svalu injekciu, zrazu je mi všetko jedno a vlastne dobre. Vidím sa akoby zvonku, ako ma vezú, ako zapnú svetlá nad mojou hlavou, priložia mi na tvár masku a potom tma.

Osud druhý

Práve ma priviezli pred operačnú sálu. Som pod paplónom na mojej posteli, kde ležím od večera. Dali mi tabletku, vraj náladovka, ale ja vôbec nemám náladu. Ako ju môžem mať, keď čosi z môjho tela odrežú, lebo to správne nefunguje? Nie som s tým zmierený, je to ešte stále moje! Hneď sa na mňa vrhnú. Sestrička a ošetrovateľ (alebo naopak, ošetrovateľka a zdravotný brat) mi oblečú plášť, nasadia čiapku a pichnú ma do žily. Zrazu, ani neviem ako, hneď pred dverami alebo za dverami? Zaspím.

Osud tretí

Ráno pred operáciou mi sestrička dáva tabletku. Včera večer som dostal takú istú a prespal som celú noc. Akoby som ani nebol v nemocnici, akoby sa ma moja operácia netýkala. Anestéziológ mi vysvetlil, že to tak bude, ale neveril som mu. Prečo by som mal veriť cudziemu v takej vážnej chvíli, akou je moja operácia. Ešte stále som v izbe, čakám a už sa mi zíva a asi zaspím. Aáááááuuuáá...

Každá anestézia sa začína premedikáciou. To je tá „náladovka“. Má odstrániť strach a úzkosť, nepríjemné zážitky z čakania na vážnu chvíľu, akou je príchod na operačnú sálu. Donedávna sa používali iba injekcie do svalu. Dnes moderná anestéziológia preferuje tabletky. Večer pred spaním a ráno hneď po rannej toalete a iných procedúrach, ktoré vyžadujú jasné vedomie. Tieto lieky nesú v sebe aj možnosť amnézie (zabudnutia) na obdobie tesne pred operáciou, a tak sa stáva, že pacienti si z príchodu na operačnú sálu, zo svojej operácie a budenia nezapamätajú nič. Nič, hoci sa počas tej doby celkom koherentne bavia s personálom na sále. Ľudia sú však rôzni nielen vekom, povahou a povolaním, ale aj metabolizmom. Pre niekoho je tabletka ako psovi mucha a niekoho skosí okamžite. Pre tých prvých čaká na operačnej sále ďalší „náladový koktail“. Priamo do žily sa podajú lieky na zmiernenie strachu pred uvedením do celkovej anestézie.

Necíťte sa ukrátení o náladovku, ak ju nedostanete do svalu. Vyhnete sa tým injekcii. A kto z nás má rád injekcie?

Smiech a plač

Až vtedy, keď sa naučíme, čomu sa smiať môžeme a čomu neslobodno, staneme sa múdrymi a dospelými.

V jednej službe ma zavolali veľmi urgentne na pôrodnú sálu, lebo sa rodička začala dusiť. Bežali sme so sestričkou do druhého pavilónu, kde gynekológia sídlila. Ešte sme sa aj šmýkali, popadali na ľade, ale nehľadeli sme na malý úraz, utekali sme. Prileteli sme v ústrety katastrofe. Rodička, to sú zvyčajne dva životy. Oba viseli na tenkom, pretenkom vlásku. Matka zomierala na masívnu embóliu plodovou vodou. Pri tejto príhode sa zomiera. Zomiera veľmi rýchlo, lebo krvný obeh sa zastaví, hoci srdce má silu a jeho elektrická aktivita funguje. Plodová voda sa dostane do pľúcneho obehu a pacientka reaguje kolapsom, šokom, nepravidelnou srdcovou činnosťou a zastavením srdca. Ak aj prežije prvú fázu, nastáva komplikácia s krvácavými prejavmi a pokračuje s nezastaviteľným, život ohrozujúcim krvácaním.

Po príchode sme to uvideli. Na pôrodnej sále sa v kŕčoch z nedostatku kyslíka zmietala modrá mladá žena. Pôrodník a sestričky ju oživovali. Prevzali sme iniciatívu, pacientku zaintubovali a začali veľmi energicky resuscitovať ešte stále ťarchavú ženu. Diagnóza a prognóza bola jasná, odmietali sme sa vzdať, jej srdce prešlo fázou nepravidelnej činnosti. Zastavilo sa.

Čo ten druhý život? Stále sme masírovali srdce a premiestňovali sme popritom na operačnú sálu. Behom, posteľ sa kĺzala po umytej dlážke, my tiež, infúzie, ktoré sme držali vo vystretých rukách, cinkali, prevracali sa. Jeden lekár kľačal na posteli a za jazdy masíroval srdce. Ostaní sme robili, čo bolo treba a ešte o trochu viac. Prevážali sme ju, aby sa zachránilo aspoň dieťa. Aj keď okolnosti boli nepriaznivé, podarilo sa veľmi rýchlo urobiť cisársky rez.

A dieťa? Ďalšia resuscitácia, ale to už riešili neonatológovia. Po uvoľnení tlaku maternice na cievy v bruchu ženy, pri našej neutíchajúcej resuscitačnej činnosti, sa akcia srdca znovu obnovila. S nádejou a novou energiou sme sa púšťali do ďalšej masáže, ale všetko, čo sa udialo so srdcom a obehom, bolo prechodné. Aj lekár z novorodeneckého bezmocne rozhodil rukami. Odnášal z operačky malý balíček zabalený v zelenom rúšku.

Zdecimovaní, vyčerpaní, so stiahnutým hrdlom, slzami na lícach sme vypisovali potrebné papiere. Nik nehovoril, sestričky posmrkávali, ja som cítila zničujúcu únavu a nekonečný strach a hrôzu... bezmocnosť, uzlík v hrdle. Pôrodník otváral a zatváral päste, v očiach mal všetko... vražednú zlosť i súcit. Plakal.

Keď sme sa vracali, zašli sme na pôrodnú sálu, kde sme si nechali biele haleny. Strašné, erárne, pichľavé a hrubé kabáty, v ktorých v zime chodíme medzi pavilónmi nemocnice.

Vo chvíli, keď sme tam doplazili, svetlom zaliatu sálu preťal výkrik novorodenca, ktorý práve vykukol na svet. Zašermoval rúčkami v rukách pôrodníka a vrešťal na svet, ako výzva všetkým, ktorí zapochybovali o tom, či sa zem ešte točí. Pokojná rómska mamička sa nezúčastnene dívala do stropu.

– No, ako sa bude volať chlapec? – rázne sa opýtala pôrodná asistentka.

– Ta, znam ja?

– No, veď ste museli rozmýšľať o mene.

– Ta, vy povice, śestričko.

– Peter alebo Pavol.

– Petra i Pavla mam.

– Jozef.

– Teho tiž mam.

– Tak dajte exotické. Nejaké sa vám iste páčia.

– Pačia. Povice dajake, śestričko.

– Čo Charlie?

– I Čarleho mam... Ta, dajce po doktorovi. Pan doktor, jak śe volace?

– Chovanec.

– Ta, naj budze Chovanec.

Ten uzlík, čo som mala v hrdle a nedovolil mi rozprávať, plakať, sa rozplietol. Plakala som, smiala som sa? Bolo to dusiace, hrozné, uľavujúce, bolelo to a pomáhalo. Stále neviem, čomu sa smiať možno a čomu nie.

Mors in tabula

Nie. Nie je to smrť pri školskej tabuli. Nesúvisí so zlými známkami alebo školskými nevedomosťami. Je to smrť na operačnom stole alebo v bezprostrednom pooperačnom období. A zlé známky? Nie vždy si ich zaslúžime.

Mors in tabula je jednou z najvážnejších a najstrašnejších udalostí v živote anestéziológa a chirurga. Aj dnes sú chvíle, keď napriek pokroku sú medicína a tí, ktorí ju robia, bezmocní. Počet úmrtí v súvislosti s operáciami a anestéziou klesá. Intenzívne a podrobné monitorovanie vitálnych funkcií a neustála prítomnosť anestéziológa a anestéziologickej sestry pri pacientovi dokáže včas odhaliť problémy a zastaviť ich. Ak sa dajú! Prognosticky vážne komplikácie zo strany obehu (srdce a cievy) a dýchania sa presúvajú do bezprostredného pooperačného obdobia.

Príčinou komplikácií býva samotné ochorenie, pre ktoré bol pacient operovaný a jeho neriešiteľnosť. Rovnaký podiel na problémoch mávajú závažné chronické ochorenia srdca, pľúc aj ostatných orgánov, ktoré pacienta v živote sprevádzajú. Čím ďalej, tým viac vážne chorých ľudí podstupuje rozsiahle operačné výkony. Ich orgánové rezervy nie vždy stačia zvládnuť zápas, bez ohľadu na rozsiahlu liečbu a podporu, ktorú pacienti po operácii dostávajú. Na komplikácie zo strany srdca a pľúc umierajú pacienti do tretieho pooperačného dňa. Ak sa nehoja operačné rany tak, ako sa majú, nedobré sa ukáže na siedmy pooperačný deň. Okrídlená veta – ste po operácii, máte to za sebou – je často nepravdivá a zavádzajúca. Mnohokrát sa všetko začína alebo končí až po zobudení pacienta.

Pani Augusta vstúpila na nemocničnú scénu pred štrnástimi rokmi, v deň mojich narodenín. Netúžila po nemocnici, chorôb si užila dosť. Už dlhšie jej nechutilo, občas netrávilo, aj záchvat mala. Srdce je poskakovalo, odpadávala, ale čo už so starobou? Na pľúcach a hrudi jej čosi sedelo, dala si svoje spreje na priedušky, lieky na odvodnenie a nitroglycerín. Nepolepšilo sa, tri dni polihovala. Dýchať jej nedalo. Boli to prudké bolesti brucha, ktoré ju mučili. Dcéra síce videla skrútenú matku, modrejúce pery a prsty, jazyk ako strúhadlo, ale upokojovala samu seba, že to nie je prvýkrát.

– Nuž, to tvoje srdce! Nepočúva, trochu si oddýchni.

– Zasa mi poskakuje, – prikývla Augusta.

Keď Augusta vyvrátila do bielych perín smradľavý hnedý obsah, dcéra sa zľakla. Zavolali sanitku a kým prišla, Augusta ovracala litrami zapáchajúceho obsahu koberec aj dcéru. Pre ileózny stav, čo je zastavenie činnosti čriev so stagnovaním črevného obsahu v nich, komplikovaný dehydratáciou a metabolickým rozvratom, ju urgentne operovali. Augusta váhavo súhlasila s operáciou. Dcéra informovaná o možnej smrti bez, ale aj s operáciou, sa jej intenzívne dožadovala.

Uspávali sme ju a dobre vedeli, že pacientka má vážne poškodenie srdca po opakovaných infarktoch myokardu, astmu a poškodenie pľúc. Tušila som, že to pre ňu nebude jednoduché. Bola v takom stave, že aj prechádzka by ju zabila. Ak prežije operáciu, bezprostredné pooperačné obdobie bude rizikové. Ileózny stav viedol k dehydratácii a šoku z nedostatku cirkulujúcich tekutín. Anestézia nebola len bezbolestným spánkom, ale aj intenzívnou liečbou obehu a dýchania, počas ktorej mal chirurg vykonať operáciu. Rakovina hrubého čreva a pestovaná. Nádor bol neoperovateľný. Upchával črevo a prerastal do okolitých orgánov. Vykonala sa kolostómia, teda kúsok zdravého čreva sa vyviedol pred brušnú stenu.

Aj keď operácia netrvalo dlho, Augusta mala ťažko merateľný tlak aj napriek resuscitácii obehu, prívodu tekutín, dopĺňaniu liekov na podporu srdca a udržanie tonusu ciev. Dýchala s pomocou dýchacieho prístroja, metabolické odchýlky som korigovala, ako sa dalo, ale bola sinavá. Augusta spala, my sme bojovali. Na chvíľu sa tlak stabilizoval, Augusta zmenila farbu. Popolavú na ružovú. Aj sa zdalo, že sa všetko na lepšie obráti, ale potom sa srdce nekontrolovateľne rozbehlo. Dosiahlo frekvenciu viac ako 170 úderov za minútu a zrýchľovalo.

Defibrilátor bol nabitý. Natiahli sme liek na spomalenie srdca, podali sme ho, no rytmus sa zmenil na fibriláciu komôr. Vzápätí krivka na EKG zmizla a srdce zastalo. Ďalšie minúty, hoci sme resuscitovali, nič nezmenili. Augusta zomrela polhodinu po úspešnej operácii. Črevá sa spriechodnili. Srdce zlyhalo. Mors in tabula.

Marienka

Zaistenie dýchacích ciest je jeden z najvážnejších momentov celkovej anestézie. Ak to nepôjde? Bude zle-nedobre.

„V čerstvej tuhej helmovitej trvalej musíš v nemocnici dobre vyzerať! Ktovie, či neumrieš. Ako ťa uložia do truhly?“ Polonahá, malá a tučná, prikrytá erárnym plášťom ležala Marienka v čakacej miestnosti pred operáciou. Veľmi sa bála. Jaj! Lenže ten žlčník, dosť ju už natrápil. Už pred dvoma rokmi povedali – operovať.

– Kde? Na operáciu? Aby som náhodou zomrela?

Teraz je tu, pred operačnou sálou a veľmi, veľmi sa bojí. Má žlčníkové kamene, pestovala si ich dlho. V poslednej dobe sa tak často zvíjala v záchvate, že už aj muž povedal:

– Ta, kto śe ma na toto kukac! Daj sebe ho vyrezac! Budze, jak budze.

Marienka muža počúvla. Nerada, so strachom, ale išla. Pred operáciou zistili, že hoci vyzerá ako krv a mlieko, nie je zdravá. Vysoký tlak, cukrovka, srdce nezdravé, vysoké tuky, cievy na figu.

– Šak celý život som tlustá, čo tak vymýšľajú? Nechaj doktorov, nech hľadajú, hneď máš ďalšie choroby! Aký mám problém? Nemôžem jesť.

Malá, s krátkym krkom, choré srdce, cukrovka.

Vysoký tlak po premedikácii klesol na prijateľné hodnoty. Riziková pacientka. Anestéziológ mal problém so zaistením dýchacích ciest, s intubáciou. Na pomoc si zavolal druhého anestéziológa. Nešlo to! Nevedeli zasunúť kanylu do priedušnice. Po opakovaných pokusoch už za Marienku nevedeli dýchať ani cez tvárovú masku. Nedarilo sa a nepodarilo.

Zabezpečenie dýchacích ciest počas anestézie je kľúčová úloha anesté ziológa pri uvádzaní pacienta do spánku. Za bežných okolností je to rutinná záležitosť a darí sa rýchlo, na prvý pokus. Ak má niekto zmenené anatomické pomery, je z toho problém. Veľký problém. Anestéziológ musí byť nachystaný na všetky eventuality. Pomôcky na zaistenie dýchacích ciest sú dnes naozaj dômyselné. Nové možnosti sú pestré, stále pribúdajú vylepšenia a riešenia. Anestéziológovia sú školení v ich používaní. Napriek tomu, že všetko máme, je pár pacientov, u ktorých opakovane zlyháme.

Existujú dve možnosti. Zobudiť pacienta, odložiť operáciu a pokúsiť sa zasunúť kanylu s bronchoskopom v bdelom stave. A druhá? Občas treba vymyslieť špeciálny postup a alternatívu, ktorá je možná pri anatomických pomeroch pacienta, zodpovedá typu operácie a pacientovmu celkovému stavu.

Ani tak, ani onak to nešlo. Marienka zmodrela. Nielen to. Začalo jej blbnúť srdce. Rozbehlo sa prirýchlo, 120, 180, 200... fibrilácia komôr. Marienku už neuspávali, už ju resuscitovali. V tej kritickej chvíli sa kanylu podarilo zasunúť do priedušnice, Marienkine pľúca naplniť kyslíkom. Lenže srdce sa iba chvelo, nepumpovalo. Defibrilovali ho trikrát, kým sa umúdrilo. Čas bežal a hral proti nej.

Marienka mala infarkt myokardu. K nám ju previezli bez operácie. Čo tam teraz po žlčníku!

Na rozpustenie a odstránenie zrazeniny, ktorá upchá koronárnu cievu, sa používa špeciálna liečba. Trombolýza – podanie lieku, ktorý zrazeninu rozpustí, alebo angioplastika – spriechodnenie, vyčistenie cievy. Vtedy, v minulom storočí, sa robila u nás len trombolýza. Marienka ju dostala, cieva sa spriechodnila. Srdce sa umúdrilo, pravidelne a dostatočne sa sťahovalo, ale Marienka ostala v kóme.

– Tak śe bala, že umre. S teho ma toten infarkt! Znala, źe može i plano buc, a budze z ňej daco? – pýtal sa manžel, ktorý naše vysvetľovanie o obtiažnom zaistení dýchacích ciest ignoroval.

Vysvetlili sme, treba čakať, čas zastavenia obehu nebol dlhý, ale váhavo sme vyslovili:

– Uvidíme.

– Ja reku, źe uź zahutorim pľac na cintorine, – prehodil.

Marienka sa päť dní pohybovala v rôznych hladinách a dimenziách vesmíru. Muž nad ňou kýval hlavou a podnikal nejaké kroky na cintoríne. Už aj pomník so synmi vyberali, keď sa začala preberať. Vykľula sa z nej usmievavá a veselá pacientka, ktorá sa rýchlo zotavovala a osamostatnila.

Odišla na interné a potom aj domov. Žlčník ju momentálne netrápil. Starala sa o muža, aj o synov. Po pár týždňoch prišiel muž so sťažnosťou.

– Ta ona je dajaka bars vešela, taka nebula. Či tak, či onak, furt śe rehoce. Ta to z ňu na poraźeňe!

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=104643