Camilla Läckberg

PANKHART

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Camilla Läckberg 2007

First published by Forum, Sweden.

Published by arrangement with Nordin Agency, Sweden.

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,
Bratislava 2012

Translation © Mária Bratová 2012

ISBN 978-80-556-0759-7

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná ani šírená v akejkoľvek forme alebo akýmikoľvek prostriedkami, či už elektronickými, alebo mechanickými,
vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne,
bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Willemu a Meji

Ticho v izbe narúšalo iba bzučanie múch. Zvláštne šumenie ich freneticky mávajúcich krídeliek. Muž v kresle sa nehýbal. Už dlho. Vlastne to už ani nebol muž. Rozhodne nie, ak muža definujeme ako žijúceho, dýchajúceho a cítiaceho človeka. Zredukoval sa na potravu. Zmenil sa na útočisko hmyzu a lariev.

Muchy v húfoch oblietali nehybnú postavu. Sem-tam na nej pristáli. Pohýbali čeľusťami. Potom znova vzlietli. A bzučali. Hľadali nové miesto na pristátie. Presúvali sa. Narážali do seba. Najväčší záujem vzbudzovala rana na mužovej hlave. Kovový zápach krvi sa už dávno vytratil, nahradil ho však iný, hnilobný a sladkastý.

Krv stuhla. Spočiatku stekala dolu. Z temena na operadlo, potom na dlážku, kde sa zrazila do mláky. Najprv bola červená. Teraz sa zmenila na čiernu. Už ničím nepripomínala, že vznikla z pomaly kvapkajúcej tekutiny, čo kedysi prúdila v žilách človeka. Zostala z nej len lepkavá čierna masa.

Niektoré muchy sa pokúsili vyslobodiť. Boli sýte. Spokojné. Naložili vajíčka. Ich čeľuste sa narobili, zahnali hlad. A teraz chceli odletieť. Krídlami narážali do okenných tabúľ. Márne sa pokúšali preniknúť cez neviditeľnú bariéru. Znelo to ako tiché plieskanie. Po čase sa väčšinou vzdali, lebo opäť pocítili hlad. Vracali sa k čomusi, čo bolo kedysi človekom. A teraz sa zmenilo na potravu.

Erikine myšlienky sa celé leto krútili okolo jedného. Zvažovala všetky za a proti. Pri svojich úvahách nepokojne blúdila po dome, ale nikdy sa nedostala ďalej než po schody na povalu. Vyhovárala sa na pocit, že v posledných mesiacoch bolo toho na ňu priveľa, na dozvuky svadby a na chaos v domácnosti, kým Anna s deťmi ešte bývala u nich. No to nebola celá pravda. Jednoducho sa bála. Toho, čo ju čaká. Obávala sa, že natrafí na niečo, čo by radšej ani nechcela vedieť.

Erika si uvedomovala, že Patrik mal neraz na jazyku otázku, prečo tak otáľa s rozhodnutím. Videla na ňom, že mu nejde do hlavy, prečo sa nepúšťa do čítania zošitov, čo našli na povale. No nespýtal sa. A ona by mu ani nevedela odpovedať. Najväčšmi zo všetkého ju desilo, že by musela zmeniť svoj pohľad na skutočnosť. Obraz, ktorý si vytvorila o svojej matke, o jej pôvode a o správaní k dcéram, nebol práve najpriaznivejší. Ale to sa týkalo len jej. A zmierila sa s tým. Tento obraz vznikol pred mnohými rokmi a vnímala ho ako prejav nemennej pravdy. Teraz by sa mohla potvrdiť. Ba dokonca aj umocniť. Ale čo ak by sa celkom zmenil? Čo ak by bola nútená čeliť úplne inej skutočnosti? Preto až do tejto chvíle nenabrala v sebe dostatok odvahy na prvý krok.

Teraz však Erika odhodlane vystúpila na prvý schodík. Z obývačky k nej doliehalo veselé džavotanie Majky, Patrik sa s ňou bláznil. Tento zvuk v nej prebudil pocit bezpečia. Vystúpila na ďalší schod. Ešte päť krokov a bude na povale.

Keď otvorila dvere a stúpila na dlážku, vo vzduchu sa roztancovali zrniečka prachu. Spolu s Patrikom sa dohodli, že v budúcnosti by povalu prestavali, možno na útulnú izbu pre Majku, keď trochu vyrastie a zatúži po súkromí. No zatiaľ to bola iba zaprášená povala s podlahou z hrubých dosák, strecha sa na kraji zvažovala a vytŕčali z nej trámy. Polovicu priestoru zapratali haraburdy. Vianočné ozdoby, Majkine vyrastené oblečenie, kadejaké škatule plné nezmyselných predmetov, ktoré sa nedali nikam vystaviť, napriek tomu príliš pekné a zahalené spomienkami, takže ich nemohla ani vyhodiť.

Drevená truhlica stála celkom vzadu pri užšej strane steny. Starodávna, obitá kovom. Erika si spomínala, že ľudia také kedysi nazývali lodný kufor. Podišla k nej a sadla si pred ňu na dlážku. Pohladkala ju. Zhlboka sa nadýchla a nadvihla veko. Skrčila nos, lebo jej doň udrel pach zatuchliny. Zrejme ho spôsobila pleseň, uvedomila si, a ihneď sa podvedome začala škrabať.

Stále si pamätala pocit, aký sa jej zmocnil, keď spolu s Patrikom našli truhlicu a celú ju prehľadali. Pomaly vyberala jednu vec za druhou. Kresbičky, ktoré namaľovala ona aj Anna. Drobnôstky, čo vyrobili na ručných prácach. A jej mama Elsy si ich odložila. Tá mama, ktorá nikdy neprejavila najmenší záujem, keď k nej pribehli a horlivo ukazovali, čo pre ňu vytvorili. Erika teraz vyberala predmet za predmetom a rozkladala ich na dlážku okolo seba. To, čo hľadala, ležalo až na dne truhlice. Opatrne vytiahla kus látky, len čo ho zacítila pod prstami. Detská košieľka bola kedysi snehobiela, no teraz, keď ju vystrela proti svetlu, videla, že rokmi zažltla. A nevedela odtrhnúť zrak od hnedých fliačikov. Najprv si myslela, že sú to hrdzavé škvrny, no potom si uvedomila, že ide o zaschnutú krv. Kontrast medzi detskou košieľkou a krvavými fľakmi na nej ju zasiahol rovno do srdca. Ako sa sem dostala detská košieľka? Komu patrila? A prečo si ju matka odložila?

Erika jemne rozprestrela košieľku pred seba. Keď ju s Patrikom objavili, bol v nej zabalený predmet, no ten už neležal v truhlici. Ten jediný Erika odstránila. Lebo to, čo ležalo zabalené v košieľke, bolo nacistické vyznamenanie. Prekvapili ju pocity, ktorým sa neubránila pri pohľade na medailu. Srdce sa jej rýchlejšie rozbúšilo, vyschlo jej v ústach a pred očami akoby sa jej odrazu premietali všetky zábery z dokumentárnych filmov o druhej svetovej vojne. Čo robí nacistická medaila tu vo Fjällbacke? V ich dome? Medzi vecami jej matky? Pôsobilo to absurdne. Pôvodne chcela vložiť medailu naspäť do truhlice a zatvoriť ju. Patrik však nástojil, aby ju ukázali odborníkovi, možno sa dozvedia viac. Dlho váhala, no napokon súhlasila. V jej vnútri sa ozýval varovný hlas a neveštil nič dobré. Čosi jej našepkávalo, aby medailu skryla a zabudla na ňu. No nakoniec zvíťazila zvedavosť. Začiatkom júna ju odniesla odborníkovi na dejiny druhej svetovej vojny. Pri troche šťastia sa už onedlho dozvie viac o jej pôvode.

Zo všetkého, čo našli v truhlici, však Eriku najväčšmi zaujali štyri modré zápisníky. Hneď spoznala matkin rukopis. Ozdobné, do výšky pretiahnuté písmo, ibaže v okrúhlejšej podobe. Práve tie zápisníky teraz Erika vytiahla z truhlice, ukazovákom prešla po doskách prvého z nich. Na všetkých štyroch sa skvel nápis Denník. Toto slovo v nej vyvolávalo zmiešané pocity. Zvedavosť, vzrušenie, nedočkavosť. Ale aj strach, pochybnosti a silný rešpekt pred niečím súkromím. Má vôbec právo čítať denníky? Má právo prisvojiť si mamine najvnútornejšie pocity a myšlienky? Denník nikdy nie je určený cudzím očiam. Jej mama si ho nepísala s predstavou, že ktosi sa dozvie jeho obsah. A istotne nikdy nechcela, aby sa dostal do rúk dcére. No Elsy už nežila a Erika si nemohla vypýtať dovolenie. Musela si ho dať sama a sama sa aj rozhodnúť, ako bude pristupovať k jeho obsahu.

– Erika! – Patrikov hlas prerušil niť jej myšlienok. Ozvala sa:

– Áno?

– Idú k nám hostia!

Erika pozrela na hodinky. Joj, veď sú tri! Majka oslavovala prvé narodeniny, pozvali rodinu aj najbližších priateľov. Patrik si asi myslí, že tam hore zaspala.

– Už letím! – Oprášila zo seba prach, po chvíľke váhania si vzala denníky aj detskú košieľku a opatrne zišla po strmých schodoch. Z prízemia k nej doliehali hlasy.

– Vitajte! – Patrik poodstúpil od dverí a vpustil prvých hostí. Boli to Johan a Elisabeth, pár, s ktorým sa zoznámili cez deti, lebo mali syna v rovnakom veku ako Majka. Ich synček ľúbil Majku nehynúcou lásku. A neraz to dokonca prejavoval až nebezpečne. Aj teraz sa William, len čo ju zazrel v hale, vrhol dopredu ako buldozér a razantne ju zrazil na zem štýlom hráča NHL. Majka veľmi neocenila takýto prejav priazne, preto sa dospelí hneď rozbehli, aby šťastím žiariaceho Williama rýchlo odtiahli od nariekajúcej Majky.

– Synček, to sa nepatrí! K dámam sa treba správať nežne, – Johan vyčítavo pozeral na malého, ktorý sa vzpieral a zo všetkých síl sa držal objektu svojej lásky.

– Myslím si, že zvolil tvoju taktiku, – smiala sa Elisabeth, za čo sa aj jej ušiel vyčítavý pohľad.

– Dobre, moja, až také hrozné to nebolo. Vstávaj, – Patrik zobral do náručia svoju nariekajúcu dcérku a tíšil ju, kým sa plač nezmenil na tiché vzlykanie. Potom ju jemne postrčil k smutnému Williamovi. – Pozri sa, William ti priniesol darček!

Čarovné slovíčko malo zázračný účinok. William veľmi vážne a slávnostne podal Majke balíček s mašľou. Ani jeden z nich zatiaľ neovládal techniku chodenia dokonale, takže vratký postoj a namáhavé odovzdávanie darčeka dostali Williama na zadok. No keď videl Majkinu rozžiarenú tvár, rýchlo zabudol na bolesť. Samozrejme, že mu ju stlmili aj dobre tapacírované nohavice.

– Jé, – zapišťala Majka nadšene a začala mykať mašličku. No už po dvoch sekundách sa začala tváriť smutne a Patrik sa jej radšej ponáhľal na pomoc. Keď sa im spoločnými silami podarilo otvoriť balík, Majka v ňom našla milého sivého slona, a hneď si ho obľúbila. Pritisla si ho, pevne objala a od spokojnosti podupkávala na mieste. To malo za následok, že aj ona mäkko dosadla na zadoček. Williamove pokusy pohladkať slona sa stretli s jednoznačným nesúhlasom. Ibaže Majkin malý obdivovateľ reč jej tela a výraz tváre pochopil ako výzvu, aby sa ešte väčšmi usiloval, a oba manželské páry rýchlo vycítili blížiaci sa konflikt.

– Tuším je najvyšší čas dať si kávu, – navrhol Patrik. Zobral Majku na ruky a prešiel do obývačky. William s rodičmi ho nasledovali, a keď ho posadili pred veľkú škatuľu s hračkami, bolo po probléme. Aspoň načas.

– Ahojte! – Erika zišla po schodoch a na privítanie objala hostí. Williama pohladkala po hlavičke.

– Kto si dá kávu? – ozval sa Patrik z kuchyne a odpoveďou mu bolo trojhlasné ja.

– Ako sa ti páči v úlohe vydatej panej? – usmial sa Johan a objal Elisabeth.

– Ďakujem za opýtanie, asi ako zvyčajne. Až na to, že Patrik ma tvrdohlavo oslovuje drahá ženuška. Poradíte mi, ako ho to odnaučím? – Erika sa pozrela na Elisabeth a veselo na ňu žmurkla.

– Kdeže, zvykni si. Časom sa to aj tak zmení na vedúcu. Takže sa zatiaľ nesťažuj. Ozaj, a kde je Anna?

– U Dana. Už bývajú spolu... – Erika veľavýznamne zdvihla obočie.

– Fíha... to išlo rýchlo, – aj Elisabeth zdvihla obočie, čo je u žien zvyčajná reakcia na čerstvú klebietku.

Vyrušil ich zvonček pri dverách. Erika rýchlo vstala. – Zrejme práve idú. Alebo to je Kristina. – Meno svokry vyslovila s nevôľou. Od svadby ich vzájomný vzťah ešte väčšmi ochladol. Spôsobila ju Kristinina zarytá kampaň proti rozhodnutiu Patrika, že si na štyri mesiace zoberie rodičovskú dovolenku. Nesúhlasila s tým a presviedčala ho, aby to nerobil, lebo je muž a na vrchole kariéry. Na jej pokusy Patrik vôbec nereagoval, naopak, trval na tom, že jeseň strávi s Majkou.

– Ahojte! Je tu nejaký oslávenec? – ozvala sa Anna z predsiene. Erika sa ešte aj teraz vždy priam zachvela od radosti, keď v sestrinom hlase začula veselý tón. Dlhé roky jej chýbal, ale teraz bol späť. Anna znova pôsobila silná, šťastná a zaľúbená.

Spočiatku sa Anna obávala, že Erika bude mať niečo proti jej vzťahu s Danom. No Erika sa tomu iba zasmiala. Od tých čias, čo chodila s Danom, prešli roky, a aj keby sa nad tým pozastavila, musela by to hodiť za hlavu, keď videla Annu takú šťastnú.

– Kde je moje najmilšie dievča? – plavovlasý, vysoký a hlučný Dan sa zvedavo obzeral po dome. Malú si veľmi obľúbil, a len čo Majka začula jeho hlas, vystrela ruky, aby ju zobral do náručia.

– Baík? – spýtala sa, lebo už pochopila, že na narodeniny sa dávajú darčeky.

– Samozrejme, že máme, slniečko moje, – ubezpečil ju Dan a kývol na Annu, ktorá odkiaľsi vyčarovala veľkú ružovú škatuľu so striebornou mašľou. Maja sa vyšmykla z Danovho náručia a znova sa pustila do namáhavej činnosti, aby sa dostala k jej obsahu. Tentoraz jej pomáhala Erika a spoločnými silami vybrali žmurkajúcu bábiku.

– Bába, – šťastne sa rozžiarila Majka a z celej sily ju objala. Potom sa pohla k Williamovi, aby mu ukázala svoj nový poklad, a pre istotu ešte pár ráz zopakovala slovo bába, aby nedošlo k omylu.

Znova sa ozval zvonček pri dverách a po chvíli do miestnosti vstúpila Kristina. Erika si uvedomila, že v tom okamihu zaškrípala zubami. Z duše neznášala svokrin zvyk krátko zazvoniť a vzápätí bez vyzvania vstúpiť do domu.

Procedúra s balíčkom sa znova zopakovala, no tentoraz bez radostného výskania. Majka zamyslene skúmala svetríky, potom ešte raz nazrela do papiera, aby sa uistila, že tam naozaj nie je nijaká hračka, a nechápavo sa pozrela na starú mamu.

– Minule som si všimla, že mala na sebe vyrastený svetrík, a v Lindexe bola akcia, tri za cenu dvoch, tak som ich kúpila. Určite sa jej zídu. – Kristina sa spokojne usmiala a Majkinu sklamanú tváričku si vôbec nevšímala.

Erika premohla chuť povedať pár slov na tému takejto nezmyselnej kúpy oblečenia ročnému dieťaťu. Akoby nestačilo, že Majka bola sklamaná, svokra k darčeku pridala ešte aj jednu zo svojich štipľavých poznámok. Podľa nej nevedia obliecť svoje jediné dieťa, ako sa sluší a patrí.

– A teraz bude torta, – veselo oznámil Patrik, ktorý veľmi presne vycítil, že je načase odviesť pozornosť od toho, čo sa dialo. Erika prehltla výčitky a všetci sa premiestnili do obývačky na fúkanie sviečky. Majka sústredila všetky sily na svoju úlohu, no podarilo sa jej iba osprchovať tortu slinami. Patrik jej nenápadne pomohol a Majka si potom spokojne vypočula oslavnú pesničku. Erikin pohľad sa stretol s Patrikovým nad plavovlasou hlávkou ich dcérky. V hrdle mala zrazu guču a videla, že Patrik je rovnako dojatý. Jeden rok. Ich bábätko má už rok. Ich dievčatko, ktoré si žilo podľa svojho, tlieskalo ručičkami, keď počulo zvučku večerníčka, ktoré samo jedlo, rozdávalo najčvachtavejšie pusinky v severnej Európe a milovalo celý svet. Erika sa usmiala na Patrika. Opätoval jej úsmev. V tomto okamihu bol život naozaj nádherný.

Mellberg sťažka zavzdychal. V poslednom čase sa mu to stávalo často. Neférový úder, čo utŕžil na jar, ho ešte vždy trápil, hoci si hovoril, že ho to nemalo prekvapiť. Povolil v ostražitosti, stratil kontrolu, užíval si život a city. A za také čosi sa v živote platí. To mal vedieť. Vlastne by sa dalo povedať, že dostal, čo si zaslúžil. Dalo by sa to nazvať príučkou. Nuž čo, aspoň si túto lekciu zapamätá, a on nepatrí k mužom, ktorí urobia dva razy tú istú chybu, tým si bol istý.

– Bertil! – ozval sa Annikin hlas z recepcie. Bertil Mellberg naučeným gestom siahol na svoj príčesok, čo sa mu vždy trochu zošmykol, a neochotne vstal. Jestvovalo iba málo žien, ktoré mu mohli rozkazovať, a Annika Janssonová patrila k hŕstke vyvolených. Rokmi si dokonca nenápadne získala jeho rešpekt, a to nemohol povedať o nijakej inej žene. Jeho rešpekt k nej vzrástol po čudných udalostiach na policajnej stanici, ku ktorým došlo nedávno, keď tu nejaký čas slúžila nová policajtka. No a po tom všetkom mu sem znova posielajú babu! Opäť si vzdychol. Čo bráni šéfstvu, aby mu pridelili poriadneho chlapa v uniforme? Ale nie, oni sem ako náhradu za Ernsta Lundgrena dokola posielajú nejaké trasorítky. Na porazenie!

Zvraštil obočie, lebo od recepcie k nemu doľahol psí štekot. Vari si Annika dovliekla do roboty jedného zo svojich bastardov? Veď dobre vie, čo si myslí o tých chlpáčoch! Zrejme si s ňou bude musieť o tom dôrazne pohovoriť.

No na návštevu nezavítal ani jeden z Annikiných labradorov, ale nejaký prašivý kríženec neurčitej farby, ktorého držala na vôdzke nízka tmavovláska.

– Našla som ho tu pred budovou, – oznámila štokholmským dialektom.

– Dobre, a čo robí tu vnútri? – odvrkol podráždene Bertil a zvrtol sa na päte, že sa vráti do svojej kancelárie.

– Toto je Paula Moralesová, – poponáhľala sa Annika. Bertil sa obrátil. Dočerta. Baba, čo sem má nastúpiť, mala nejaké španielsky znejúce meno. Dopekla, veď je hrozne krpatá! Nízka krehotinka. Zato pohľad, ktorý naňho vrhla, bol všetko, len nie nesmelý. A vystrela k nemu ruku.

– Som rada, že vás poznávam. Ten pes sem vbehol sám od seba. Podľa toho ako vyzerá, zrejme nemá pána. Teda nikoho, kto by sa oňho vedel postarať.

Bertil uvažoval, kam mieri tými slovami. Namietol:

– Dobre, tak ho niekam odneste.

– Pokiaľ viem, tu nemáte útulky pre psy. Annika mi to už vysvetlila.

– Nemáme? – spýtal sa Mellberg.

Annika zavrtela hlavou.

– No, tak teda... potom si ho budeš musieť zobrať domov, – vyhlásil a pokúšal sa odohnať havkáča, čo sa mu pritisol k lýtku. Pes ignoroval jeho úsilie a celkom spokojne sa mu uložil na priehlavok pravej nohy.

– Nemôžem. My už doma máme psa. Sučku, a nemá rada spoločnosť, – odvetila Paula pokojne a uprela naňho svoj prenikavý pohľad.

– A čo ty, Annika, s tvojimi miláčikmi by si rozumel, či nie? – navrhol Mellberg zúfalým tónom. Prečo sa musí večne zapodievať takýmito hlúposťami? Preboha, veď on je šéf policajnej stanice!

No Annika rozhodne zavrtela hlavou. – Tie sú na seba zvyknuté. Toto by však nefungovalo.

– Tak si ho vezmi ty, – povedala Paula a podala mu vôdzku. V úžase nad jej drzosťou ju Mellberg prijal a pes sa v tej chvíli ešte väčšmi pritlačil k jeho nohe, ba ešte aj zakňučal.

– Vidíš, ako ťa má rád!

– Ale veď ja nemôžem... nemám... – Mellberg iba habkal, výnimočne nenachádzal vhodné slová.

– Nemáš doma nijaké zviera. Sľubujem, že sa popýtam, či dakomu nechýba. A ak nie, nájdeme niekoho, kto sa oň postará. Veď ho nemôžeme len tak vyhodiť na ulicu, čo ak ho zrazí auto?

Mellberg s nevôľou konštatoval, že Annikine slová sa ho dotkli. Fľochol na huňáča. Pes sa pozrel naňho vlhkým, prosebným pohľadom.

– Dobre, dobre, dočerta, radšej si toho bastarda zoberiem, než počúvať toľko zbytočných rečí! Ale iba na pár dní. A než ho vezmem do bytu, ty mi ho okúpeš, – ukázal na Anniku, ktorej sa očividne uľavilo.

– Hneď tu na stanici ho osprchujem, to nie je problém, – vyhlásila horlivo a dodala: – Bertil, veľmi pekne ti ďakujem!

Mellberg zahundral: – Tak sa postaraj, aby som ho nevidel, kým sa nebude lesknúť od čistoty! Inak ku mne nevstúpi!

Nahnevane odkráčal chodbou a zatreskol za sebou dvere.

Annika s Paulou sa na seba usmiali. Oriešok zavrčal a nadšene klopkal chvostom o podlahu.

– Tak si to tu užite, – Erika zamávala Majke, tá ju však ignorovala a uprene sledovala rozprávku, pohodlne usadená na dlážke.

– Neboj sa o nás, bude nám dobre, – odvetil Patrik a pobozkal Eriku. – Uvidíš, že my dvaja si spolu nejako poradíme.

– Hovoríš to, akoby som od vás odchádzala niekam na more, – zasmiala sa Erika. – Veď už na obed zbehnem dolu.

– Myslíš si, že to môže fungovať? Teda že budeš pracovať doma?

– Rozhodne by sme to mali skúsiť. Tvár sa, že nie som doma.

– Bez problémov. Len čo zatvoríš dvere pracovne, prestaneš pre mňa existovať, – žmurkol na ňu Patrik.

– Hm, veď uvidíme, – odvetila Erika a vyšla po schodoch. – Za pokus to stojí, aspoň by som si nemusela prenajať nejakú kanceláriu.

Vošla do pracovne a so zmiešanými pocitmi zatvorila za sebou dvere. Celý rok bola s Majkou na materskej a veľká časť jej ega úporne túžila po tomto dni, keď odovzdá štafetový kolík Patrikovi. A ona sa opäť začne venovať práci pre dospelých. Na smrť ju unavovali ihriská, pieskoviská a detské programy v televízii. Otvorene priznávala, že vyrobenie dokonalého koláčika z piesku ju intelektuálne nestimuluje, a hoci svoju dcérku nevýslovne ľúbila, keby ešte pár ráz musela zaspievať Kolo, kolo mlynské, onedlho by si od zúfalstva začala trhať vlasy. Nastal čas, aby si to vyskúšal Patrik a prebral na seba tieto aktivity.

Erika sa priam s bázňou usadila za počítač, zapla ho a chvíľu sa vyžívala v známom tichom bzučaní. Posledný termín na odovzdanie novej knihy zo série o skutočných prípadoch vrážd bol február, no nejaké podklady si stihla vyhľadať počas leta, preto sa teraz cítila dostatočne pripravená na písanie. Naštartovala Word, otvorila nový dokument, ktorý pomenovala Eliáš, lebo tak sa volala vrahova prvá obeť, a prsty položila na klávesnicu. Vtom sa ozvalo nesmelé klopkanie na dvere.

– Prepáč, že ťa vyrušujem, – povedal Patrik, – iba neviem, kde je Majkina kombinéza.

– V sušičke.

Patrik prikývol a zatvoril za sebou.

Znova položila prsty na klávesnicu a zhlboka sa nadýchla. Ozvalo sa nové klopanie.

– Ešte raz prepáč, hneď ti dám pokoj, ale potrebujem sa poradiť. Ako mám Majku dnes naobliekať? Vidí sa mi, že je chladno, ale zvyčajne sa dosť spotí, potom môže ľahšie nachladnúť, takže... – Patrik sa zmätene usmial.

– Pod kombinézu jej obleč tenší svetrík aj pančušky. A dávam jej aj tenšiu čiapočku, inak sa hneď prehreje.

– Ďakujem, – Patrik znova zatvoril za sebou dvere. Erika sa práve chystala napísať prvé slovo, keď sa z prízemia ozval srdcervúci nárek. Vystupňoval sa do ohlušujúceho crescenda. Po dvoch minútach zavzdychala, odsunula stoličku a zišla dolu.

– Pomôžem ti. Najnovšie neznáša obliekanie.

– Ďakujem, všimol som si, – prikývol Patrik s kropajami potu na čele, lebo jeho pokusy obliecť malú sa stretli s prudkým odporom.

Po piatich minútach bola Majka vyplakaná, mrzutá, ale konečne poobliekaná, a Erika oboch vystrčila za dvere s veľkou pusou.

– Urobte si peknú dlhú prechádzku, aby mama mala trochu času na prácu, – povedala a Patrik sa tváril previnilo.

– Áno, prepáč, že sme... asi potrebujem pár dní, aby som nadobudol rutinu, ale potom budeš mať toľko času na prácu, koľko sa ti len zažiada, to ti sľubujem.

– Nič sa nedeje, – odvetila Erika a razantne zatvorila za nimi dvere. Do veľkej šálky si naliala kávu a vrátila sa do pracovne. Konečne sa môže pustiť do písania.

– Pssst... neziap!

– Ale prestaň, mama hovorí, že obaja odcestovali. Celé leto nikto neprevzal poštu, zdá sa, že si ju zabudli odhlásiť, preto im schránku vyprázdnila ešte v júni. Len pokoj, môžeme tu hulákať, koľko chceme. – Mattias sa zasmial, ale Adam sa neprestal tváriť skepticky. V starých domoch sa vždy cítil neisto. Rovnaké pocity v ňom vyvolávali aj starí ľudia. Mattias nech si hovorí, čo chce, ale jeden nikdy nevie.

– Ako tam vnikneme? – neznášal znepokojený tón vo svojom hlase, no nemohol ho ovládnuť. Často si želal, aby bol väčšmi ako Mattias. Odvážny, nebojácny, niekedy až nerozvážny. Možno práve preto vždy zbalil každé dievča.

– To sa ukáže. Zakaždým sa dá niekadiaľ vojsť.

– A to hovoríš na základe svojich bohatých vlamačských skúseností? – uťahoval si z neho Adam, ale zlý pocit ho neopustil.

– Počuj, urobil som hromadu takých vecí, o akých sa tebe ani len nesníva, – naparoval sa Mattias.

No zbohom rodina... pomyslel si Adam, ale ani slovkom mu už neprotirečil. Z času na čas sa jeho kamarát potreboval hrať na veľkého odvážlivca, tak nech si to užije aj teraz. Nemal najmenšiu chuť púšťať sa do zbytočnej diskusie.

– Čo asi môže mať v dome, čo myslíš? – Mattias s rozžiarenými očami pomaly obchádzal dom a jednostaj hľadal otvorené okno či vetrák, nejaký otvor, cez ktorý by prekonal nedobytnosť vily.

– Netuším. – Adam sa po celý čas bojazlivo obzeral okolo seba. Každým uplynutým okamihom sa cítil nepríjemnejšie a prestávalo sa mu to páčiť.

– Možno pár nejakých skvelých nacistických vecičiek. Predstav si, možno má dokonca uniformy. – V Mattiasovom hlase znelo nefalšované nadšenie. Od chvíle, čo v škole písali seminárnu prácu o SS, bol tým ako posadnutý. O druhej svetovej vojne a nacistoch prečítal všetko, čo sa mu dostalo do rúk, a dom suseda, ktorý, ako každý vedel, bol akýmsi odborníkom na Nemecko a na náckov, sa stal preňho veľkým lákadlom.

– Možno také niečo nedrží v dome, – namietol Adam, no vopred vedel, že to robí zbytočne. – Oco povedal, že skôr než odišiel do dôchodku, učil dejiny, takže má určite hromadu kníh a tak. Nič iné vlastne ani nepotrebuje.

– Veď hneď uvidíme, – odvetil Mattias s triumfálnym pohľadom na okno na kratšej strane domu. – Pozri, nie je celkom zatvorené.

Adam s údivom zistil, že Mattias má pravdu, hoci v kútiku duše po celý čas dúfal, že do domu sa nijako nedostanú.

– Potrebujeme niečo na vypáčenie okna, – Mattias sa obzeral okolo seba. Riešenie našiel v háku, čo sa používa na sťahovanie žalúzií a zhodou náhod ležal v tráve.

– Okej, tak poďme na to. – Mattias šikovne zasunul hák do škáry v okne nad nimi a zaprel sa doň. Márne. Okno sa vôbec nepohlo. – Dočerta, musí to ísť! – vystrčil konček jazyka a skúšal to znova. Držať hák na tyči nad hlavou a zároveň vyvíjať tlak bolo namáhavé a onedlho sa zadychčal. Napokon sa mu ho predsa len podarilo zasunúť aspoň o pár centimetrov hlbšie.

– Hneď uvidia, že sa im niekto vlámal do domu! – protestoval Adam potichu, ale Mattias ho nepočúval.

– To svinské okno sa musí dať otvoriť! – precedil cez zuby s kvapkami potu na tvári. Po ďalšom pokuse okno odrazu povolilo.

– Yes! – Mattias vo víťaznom geste zaťal päsť a vzrušene sa obrátil k Adamovi. – Pomôž mi vyliezť hore.

– Ale veď možno nájdeme rebrík alebo čo...

– Dopekla, daj mi rabaka, ja ťa potom vytiahnem za sebou.

Adam sa poslušne oprel chrbtom o stenu a zo spojených dlaní vytvoril schodík pre Mattiasa. Zvraštil tvár, lebo jeho topánky sa mu zaborili do rúk, ale zo všetkých síl dvíhal hore kamaráta, ktorý sa usiloval vyšvihnúť do okna.

Mattias sa napokon zachytil o okenný rám a vytiahol sa, najprv cezeň prehodil jednu nohu, potom druhú. Vzápätí pokrčil nosom. Dočerta, to bol smrad! Hnusný, odporný. Odtiahol záclonu a s prižmúrenými očami zaostril do miestnosti. Videlo sa mu, že sa dostal do knižnice, no ostatné záclony a žalúzie boli zatiahnuté, takže v izbe bola tma.

– Počuj, smrdí to tu ako hovno, – obrátil sa k Adamovi pod oknom a držal sa za nos.

– Tak sa na to vykašli, – odvrkol Adam a v očiach sa mu mihla nádej.

– Ani nápad, veď sme už tu! Teraz sa začne zábava. Poď hore, chyť sa ma!

Pustil si nos, jednu ruku vystrel k Adamovi a druhou sa držal okenného rámu.

– Udržíš ma?

– Jasné, že váhaš! Len už lez! – Adam uchopil podávanú ruku a Mattias ho zo všetkých síl ťahal hore. Na chvíľu to vyzeralo ako neuskutočniteľný plán, no Adam sa napokon takisto chytil rámu a Mattias zoskočil do miestnosti, aby mu uvoľnil priestor v okne. Keď dopadol do izby, pod nohami mu čudne zapraskalo. Pozrel sa na dlážku. Čosi ju pokrývalo, len nevedel zistiť čo. Pravdepodobne suché lístie.

– Čo to je? – spýtal sa Adam, keď aj on zoskočil z parapetu do izby, ale ani jemu sa nepodarilo identifikovať praskavý zvuk. – Fuj, to je smrad! – dodal po chvíli a zdalo sa, že sa povracia.

– Veď som ti hovoril, – zazubil sa Mattias. Jeho nos si pomaly zvykal na zápach a už mu až tak neprekážal.

– Teraz sa mrknime, čo za poklady tu skrýva ten starec. Vytiahni žalúzie.

– Čo ak nás niekto uvidí?

– A kto by nás mal vidieť? Dočerta, vytiahni ich!

Adam poslúchol. Žalúzie so svišťaním vyleteli hore a vpustili do izby ostré svetlo.

– Pekná izba, – Mattias sa s obdivom obzeral okolo. Všetky steny od podlahy po strop zapĺňali knižné police. V jednom kúte stáli dve kožené kreslá, pri nich malý stolík. Na druhom konci miestnosti trónil obrovský písací stôl a starodávna kancelárska stolička s vysokým operadlom, odvrátená od nich. Adam sa pohol dopredu, ale pukotanie pod nohami ho zastavilo. Obaja si ako na povel pozreli pod nohy a tentoraz jasne videli, po čom stúpajú.

– Dočerta... – dlážku pokrývala vrstva múch. Čiernych, odporných, mŕtvych múch. Aj na parapete ležali v celých kopách, takže Adam i Mattias si podvedome začali utierať dlane o nohavice.

– Hnusná háveď, – s odporom zahundral Mattias.

– Kde sa tu nabralo toľko múch? – Adam prekvapene civel na dlážku. Potom jeho mozog naočkovaný seriálom CSI dospel k nepríjemnému poznaniu. Mŕtve muchy. Odporný zápach. Najprv myšlienku odohnal, no potom sa jeho pohľad nemilosrdne vracal k odvrátenej stoličke.

– Mattias!

– No? – odvetil podráždene a zhnusene hľadal miesto, kde by nemusel stáť na kope múch.

Adam mu neodpovedal, váhavo sa pohol k stoličke. Niečo v ňom priam kričalo, aby to nerobil, aby sa pobral kadeľahšie a utekal, čo mu sily stačia. No zvedavosť ho premohla, nohy ho samy niesli k stoličke.

– Tak čo chceš? – opakoval Mattias, no stíchol, keď si všimol Adamove váhavé, opatrné kroky.

Adam bol asi pol metra od stoličky, keď vystrel ruku. Videl, že sa mu trochu trasie. Pomaly, len po milimetroch načahoval prsty k operadlu. V miestnosti sa ozývalo iba praskanie pod jeho nohami. Koža opierky bola na dotyk jemná. Stisol ju medzi prstami. Trochu ju postrčil doľava. Pomaly sa k nemu otáčala. Poodstúpil. Stolička postupne odhaľovala svoj obsah. Za Adamovým chrbtom zvracal Mattias.

Každý jeho pohyb sledoval svojimi dobráckymi očami. Mellberg sa ho pokúšal ignorovať, ale márne. Pes sedel ako priklincovaný pri jeho nohe a pozoroval ho s netajeným obdivom. Napokon mu Mellberg neodolal. Vytiahol spodnú zásuvku, vybral kokosovú guľôčku a hodil ju orieškovi. Zmizla za dve sekundy a Mellbergovi sa videlo, že pes sa naňho usmieva. Samozrejme, že si to len nahovára. Ešte dobre, že ten bastard je už aspoň čistý. Annika urobila dobrú prácu, poriadne ho vysprchovala a vydrhla šampónom. No Bertilovi sa aj tak zdalo nechutné, že by mu v noci mohol skočiť do postele a uvelebiť sa vedľa neho. Pena predsa neodstráni blchy a podobnú háveď! Určite zostali v psom kožuchu a celá pliaga teraz s rozkošou hľadá útočisko na Mellbergovom obrovskom tele. I keď Annika sa po podrobnej prehliadke psieho kožucha dušovala, že nijaké blchy neobjavila. No aj tak by mu ani za nič na svete nedovolil vliezť do postele. Všetko má svoje hranice.

– Ako ťa budeme volať? – spýtal sa Mellberg a hneď sa cítil veľmi hlúpo, že tu sedí a nahlas sa baví s tvorom, čo chodí po štyroch nohách. Zamyslene sa obzeral, hľadal nejakú inšpiráciu. Po mysli mu behali samé hlúpe psie mená: Dunčo, Alík... Nie, to by nešlo. Potom odrazu od spokojnosti zakrochkal. Dostal geniálny nápad. Lundgren mu chýbal, hoci nie veľmi, ale predsa len, aj keď ho musel vyhodiť. Tak prečo by sa tento kríženec nemohol volať Ernst? Navyše to bolo aj vtipné. Mellberg znova spokojne zakrochkal.

– Ernst – čo na to povieš, starký? To by šlo, však? – opäť otvoril zásuvku a vybral ešte pár kokosiek. Samozrejme, že aj Ernst musí dostať. Ak pes stlstne, to už nebude jeho problém. Annika určite nájde niekoho, kto sa o psa postará, a dovtedy nehrá nijakú úlohu, či zožerie jednu-dve kokosky navyše.

Pri prenikavom zvonení telefónu sa strhol on aj Ernst.

– Bertil Mellberg, – ozval sa a spočiatku nerozumel, čo mu hovorí hlas v telefóne, lebo to bolo iba akési hysterické vrieskanie.

– Prepáčte, musíte hovoriť pomalšie. Takže ešte raz, – požiadal volajúceho, sústredene počúval, a keď mu porozumel, prekvapene nadvihol obočie.

– Hovoríte o mŕtvole? A kde je? – vystrel sa na stoličke. Oriešok, teraz už Ernst, si takisto sadol a zastrihal ušami. Mellberg si do poznámkového zošita zapísal adresu, rozhovor ukončil rozkazom „zostaňte na mieste“ a nato vyskočil zo stoličky. Ernst okamžite trielil za ním. – Zostaň! – Mellbergov hlas vyžaroval nezvyčajnú autoritu a na svoje prekvapenie zistil, že bastard okamžite zastal a čakal na ďalšie povely. – Na miesto! – skúsil to hneď Mellberg a ukázal na košík, čo Annika položila do rohu jeho pracovne. Ernst neochotne poslúchol, uložil sa doň, hlavu položil na labky, ale nespustil pohľad zo svojho milovaného pána. Bertil Mellberg pocítil veľkú spokojnosť, konečne ho niekto poslúchal na slovo, a posilnený vlastnou dôležitosťou sa rozbehol po chodbe a zvolával nikoho menovite, ale všetkých naraz: – Dostali sme hlásenie o mŕtvole!

Koniec ukážky