Veronika Šikulová

MIESTA V SIETI (ukážka)

Elektronická kniha

Dom pri Table

(Alica)

Kocúr spí. A snehom vonia vzduch. Včera sa nanosilo do kuchyne dreva. Na niektorých polienkach kvitnú letokruhy. Na stole sú pohodené okuliare. Okolo prefrčal vlak.

Sedím v kuchyni, na drevenej vydrhnutej dlážke pri teplej hlinenej modrej peci, v miestnosti sú zahmlené okná, akoby na ne niekto dobrý nadýchal, von takmer nevidíš, ale dnu v kuchyni je teplo. Miestnosť je temná. Clivo je vo vnútri a zavše aj za oknami, hoci padá sneh. Nahlas. Ďalší vlak. Akoby niekoho chcel vyľakať. Ustavične mračkujeme. Keď pod oknami prejde, vlak zavše cez oblok vidno iskry, čo vyfrknú ako hobliny!

V jednom kúte je modrá skriňa so zásuvkami s jedlom, kasnička, aj tak ju doma volajú – vo vrchnej zásuvke býva uložený makovník alebo orechovník, vždy voňajú v ľanovej utierke, v ktorej sú zabalené – v druhom kúte vodová lavička s vedrom priesvitnej ľadovej vody – ruky v nej sčervenajú a rozbolia – a umývadlo. Vedľa umývadla sú poukladané hrebene. Keď v diaľke zahúka vlak, niekedy sa aj hrebeň z dlane vyšmykne. V zásuvke sú špulky s nitkami a zašmodrchané klbká, cievky a ihly, hrče handričiek, ihly na dne, možno aj špendlík. Kto hľadá alebo hladká tieto handričky? Kde sú tie dierky, štrbiny a škáry, čo treba pozašívať? Čas tká, klbká sa zmiešajú s nitkami, aj ihly, aj špendlíky, aj odtrhnuté gombíky... Tieto nitky a klbká, tieto handričky mám rada, gombíky svietia na dne zásuvky či fijóka a je ich viac, je ich viac ako klokočinových zrniek na ruženčeku! Obliznúť cverenku a prevliecť uchom ihly. Cverenku dlhú ako vlak.

A dolu v skrinke sú uložené vyleštené topánky, pod nimi v zásuvkách čierny krém. Voňajúca mazľavá čierna.

Vonku je fujavica. Starý otec, öregapa, si pred dverami otriasa obnosené teplučké krpce, kožušinovú baranicu si otrepáva o stehná, až potom vhupne do miestnosti. Krátky kožuch aj husté fúzy má plné snehu. Dupe a lomozí vo dverách. Drkoce zubami. V jednej ruke má pár bažantov, v druhej pár jarabíc. A odrazu je všetko jasnejšie. Topí sa sneh a lepí na dlážku. A stôl je ako dlaň, položí vtáky, stôl sa zachveje, aj vzduch v miestnosti. Vlak. A potom zmĺkol vzduch.

– Márnosť, aký fujačisko!

Vianoce sú už tam, ale zima je. Mraky vyciedzajú sneh. A len toť nedávno bol v Esterházyho parku po stromček. Každý rok to tak robil, lebo vianočný stromček nekupovala v Čeklísi žiadna rodina. Predtým si jedličku vyhliadli, potom sa šlo do parku a šlus. A v parku boli vtedy samé vianočné stromčeky. A samé šlusy. Kvitol na nich sneh. A padal. Potichu! Vietor ho rozháňal ako na jar višňový kvet. Zodvihneš hlavu, toľko bielej a tak vysoko.

So sebou niesol sekerku a pílku, možno aj nejaký nový plátok. Kroky v napadanom snehu, vlhne vôňa dychu, vlhne vôňa hlasu. Snehom svet zvrúcnieva, veď budú Vianoce. Zopár zachrípnutých vtáčat. Postriasať sneh a potom zoškrabať kôru z pňa. A stromček, aké mal pekné rebrá. Iba to buchlo, odfrkli piliny a zakolísali sa halúzky. Sám si ho naložil na plecia ako kríž. Večer si pôjde zahrať mariáš. Stále je vojna a po stromčeku zostalo v lese prázdne miesto. Len prázdne miesto. Sneh prikryl všelijaké kopčeky, všade len také biele cecušky sa tlačia zo zeme.

Vianoce sú už tam, z komína sa dymí ako z lokomotívy, kúria ako pre príslovie.

Dom stojí na konci ulice, iba na skok od železnice, ten s hruškou magdalénkou pred bránou, a jeho velikánska záhrada, v ktorej sa v lete chodníčky rozdvojujú aj roztrojujú, a nejeden sa stratí kdesi v tabaku, susedí s veľkým kukuričným poľom. Tomu hovoria Tabla. Aj neskôr, keď hovoria o dome, povedia ten, ktorý stojí pri Table. Dom s hruškou magdalénkou pred bránou.

No v lete na Table škrípe aj kukurica, na jeseň šuští a vyciera žlté zuby. Fagani sa v nej s krikom hrávajú na schovávačku. Vietor na nej láme svoje píšťalky. V zime, keď pole obchádzajú driemoty, naháňajú sa tadiaľ prepelice a bažanty, niekedy prebehne myš, aj dve myši. Öregapa obchádza po záhrade deň čo deň svoje pasce a prinesie jarabicu alebo bažanta, niekedy aj dvoch. Oprie o stenu sito na moržovanie kukurice, podoprie ho paličkou, nasype podeň zrno a vyčkáva. Keď príde hladný bažant, nájde zrno, sito spadne – a je tam! Basanďalátteremtete! Položí bažanty na kuchynský stôl.

Popred dom každú chvíľu prejde vlak, v lete padajú hrušky, škrípe a píska kukurica. Občas sa ozve smiech. A klásky majú chĺpky. Keď naprší, spotia sa. Keď naprší, rozvoňajú sa aj koľajnice.

Öregapa však takmer nikdy nie je doma. Chodieva ešte do služby na železnici, je strojvodca. Keď ide do služby, stará mama, naďmama, mu pripraví veľkú koženú tašku, v ktorej je fľaša s čiernou kávou, kus tlačenky s krajcom mäkkého bieleho chleba, najlepší chlieb je ten náš doma!, a inokedy jaterničku alebo niečo, na čo má práve chuť. Šanovlivá, pracovitá naďmama ho potichu poslúcha, veď živí celú rodinu. Jastrí po dome, hrmoce, víri prach. Všetko je vyleštené.

Öregapa takmer nikdy nie je doma, a keď príde, potrebuje sa vyrozprávať. Všetko, čo cez deň vyzunkol, čo videl, ochutnal, zažil, ešte raz takto poobchytkáva a poomieľa na jazyku. Niečo sa mu možno prilepí o podnebie, a to nepovie.

A naďmama Juliana je doma vždy, je všetkým a pre všetkých. Vie všetko, čo potrebuje vedieť, má oči všade a na stopkách a lieky na všetky boľačky. Pestuje príbehy a sny, slová a pesničky ako kvety. Pestuje aj kvety. Obchádza to tu očami aj rukami, z rúk k ústam, z ruky do huby, z rúk do rúk a od rúk len k ďalším rukám.

Podchvíľou do záhrady cez lístie magdalénky nazrie slnko. Floxy, čo v lete kvitnú v predzáhradke, spolu s hruškami zvláštne voňajú. Niekedy v zime vymrzne na koreňoch tráva. No floxy vyjdú. Každý rok o tom istom čase.

Naďmama je svojrázna a vo všetkom má poriadok a prsty. Stále niečo varí a rajbe, netára, iba so svojím mužom, zavše s dcérami, smejú sa popri robote, potom pred kuchynské dvere vyšpľachne vedro vody a prejde vlak, a potom v dome býva zvláštne ticho. Hocikedy si cez deň na starkého pomyslí. Čo asi ten náš apa teraz robí? Čo len robí?

Keď bola mladá, robila vrchnú kuchárku u Huberta, obchodníka so šampanským v Pešti, potom sa vydala za öregapu, vdovca s jednou dcérou, a spolu mali ďalších šesť detí. Vždy sa škriepia, keď sa vidia, ale s nikým si nerozumie tak dobre ako s ním.

Vydala sa za öregapu a za Ilonku, veľmi chcela mať niekoho rada, na vlastné detstvo zabudla, ani si nespomenie, nemyslí ani na to, ako starne. Vždy mala okolo seba deti. Keby chcela padnúť, ani by možno nemala kam! Dvaja synovia, jeden je teraz financom, druhý pracuje, ako inak, pri železnici, a štyri dievčatá. Najstaršiu, Ilonku, si priviedol öregapa. Naďmama Juliana, čo hocikedy pozerá za vlakom, v lete pozbiera hrušky z chodníka, na jeseň orechy vo dvore a inak, stále sa motá po kuchyni. Všetko je dobré tak, ako je. Jedným okom sa možno smeje a druhým plače, no vo svojom vnútri zohrieva skôr rodinu ako seba.

Zaškrípe kukurica žltými zubami a na chodník hocikedy v lete capne hruška magdalénka.

A öregapa je veselý človek. Hneď je pripravený urobiť lumpačinu. Aj oči sa mu smejú. Keď je deň pekný, nemôže predsa lapieť doma! Hocikedy sa objaví na zábave, uhne si a dá do laty aj mladších chlapov. Skáče a skáče, dlážka buchoce, akoby sa mala prevaliť, kolená mu pukajú a vyspevuje. Najradšej tancuje čapáše. Keď sa objaví podobný dobrý a veselý tanečník, hneď vravia: „Celý Naďjánoš!“ Aj doma, keď má dobrú náladu, hneď vezme citaru, jednou rukou krúti kľukou a druhou vyhráva a vyhráva. Občas si capne po stehne. Ako len vedia aj s naďmamou spievať! Naďmama má rada pesničku Hoja ďunďa hoja, poslala nás kráľovná. Nikdy však netancuje, jednu nohu má o pár centimetrov kratšiu. V Senci si preto necháva šiť špeciálne kožené topánky na vysokých opätkoch. Keď ide, akoby vyklopkávala pesničku. Všetci doma ju poznajú po chôdzi. Stále ju vyťukáva a vtĺka do dlážky. Hoja ďunďa hoja!

Vlak. Pesnička. A kukurica.

Pochádza z Maďarbélu, z veľkej a bohatej kulášovskej rodiny. To za jej veno sa kúpilo gazdovstvo pri Table. Vždy je elegantná a upravená, nosieva sukne po členky, blúzky a krátke vlnené kabátiky. Nik sa tak neoblieka ako ona.

Z času na čas nastúpi do vlaku, cestuje do Senca na trh, všetci predavači ju poznajú. Nemôžete si ju vo vlaku nevšimnúť. Veľmi skoro, takmer v tridsiatich rokoch, ošedivela, úplne biele vlasy má nahladko učesané, vzadu zapletené do vrkoča, stočené do drdola a zopnuté dvoma hornódlami. Do Senca, do kostola, na omšu, do polí, niekedy vedľa nej cupkám ja, jej dievčatko. Jej ovečka, jej žabka...

Aj stará babička Dudunka, inak Agneška, čo sa za slobodna volala Baloghová, öregapova mama, býva doma. Sedáva v treťom kúte oproti peci, nohy vyložené na štokerlíku, posediačky sa opiera o policu a drieme ako mačka. Kýve sa, hotó-hi, hotó-hi, a je nedoslýchavá, občas si uhne a potom sa niekedy zhovára sama so sebou. Ak nepoznáš mieru v pití, jazyk ti oťažie a bujarosť je v riti, smeje sa öregapa... Jej muž Štefan Nagy už pozerá z neba, možno podriemkava ako zostarnuté slnko, no tu na zemi vedel liečiť zvieratá, poznal všetky, úplne všetky choroby, ba ľudia za ním prichádzali aj so svojimi trápeniami, lebo predvídal budúcnosť. Pozrel sa na človeka a hneď vedel, čo ho bolí. Niektorí dokonca vravia, že vedel čarovať. Hocikedy vybral spomedzi kureniec kura, z ktorého nič nebude, hodil ho o zem, kuriatko zatrepotalo krídelkami, prekopŕclo sa, že píp, a potom už nič, bolo po ňom. Naďmama ho mlčky namietla na lopatku a hodila na hnoj. Keď kráčal po dedine, všetky mačky radšej vyliezli na strom a psiská, ležiace možno v prachu predo dvermi, stiahli chvosty, zavyli a vliezli radšej do búdy...

(Iný, podobný domáci zverolekár žil neskôr aj v Pustých Úľanoch a chodievali za ním ľudia zo širokého okolia. Ten trakaroval ovce aj kravy na jeden šup, vždy sa im z brucha vyvalil smradisko, ťahal vzpriečené teliatka z brucha, zuby strašným psiskám z papule, chodieval miškovať kance a robil ľuďom zabíjačky, no a raz kdesi zakopol, azapádmindenit, hnisal mu potom prst a bolel ako šľak, tak si ho oblial terkelicou, oblial aj sekeru a aj do seba prevrátil na guráž a švac, odsekol si ten boľavý malíček na nohe. Potom ležal v kuchyni, spieval neslušné pesničky a okolo neho lietali muchy.)

Do štvrtého kúta anjeli napľuli, slina sa odtiaľ rozkrikuje, niekedy po maďarsky, inokedy po slovensky, spieva

Pod čeklískym zámkem veľká hlbočina,

spadol do nej šuhaj s čiernyma očima,

a ked sa on topil, na chlapcu zavolal,

kamarádzi moji, už sem sa vám schoval,

alebo rozpráva, možno o čeklískej Elene, ktorá prekabátila Turkov a potom ako na svojom hrade Várdomb opojila ich veľkovezíra silným červeným vínom, odťala mu hlavu, obrátila podkovy svojmu žrebcovi naopak, aby zmiatla stopy Turkom, vysadla na koňa a zabila sa, lebo v cvale narazila hlavou do stromu, nech je jej zem ľahká, alebo ťažká ako duchna, nech ju zohrieva, a možno o čeklískych sviecach rozpráva, ach, opäť Turci, a tá Elenka!, teraz sa rozhodla, že Turkom svoje sídlo nevydá a Hasan Beg, ktorý hrad okupoval, ten veril, že hrad i jeho veliteľ v sukniach – Elena budú jeho. Tá sa mu vždy iba smiala! Kým on sníval o dni, keď sa tak stane a on tie sukniská jemné ako páperíčko porozhŕňa a podpáli jej stehná, hradná pani s brtníkom z Modry a puškárom z Trenčína sa dohodli, a keď sa blížila búrka a nad hradom sa zmrákalo, Turci práve vtedy mali zaútočiť, zbadali však v každom okne horieť veľkú sviecu a Beg Hasan vedel, že horiace sviece ochraňujú ľudí pred búrkou, pršalo a kvapky robili v mlákach krúžky, trčal tam pod hradom Várdom nad Gederbou a nechcel porušiť tento obradný rituál, aj sám sa búrky bál, mal však Čeklísky hrad na muške, jeho štyria vojaci z najvyšších stromov sledovali, čo sa tam odohráva.

Zo sivej oblohy sa lialo, dážď bubnoval po celtovine, hromy a blesky uspávali tureckých vojakov, Čeklíska Elenka však nespala, vedela, že hrad o polnoci vybuchne, do tajných chodieb nahnala ženy a vrieskajúce deti, ktorým mamy prikrývali ústa dlaňami, pri svetle sviec strácali zásoby aj zlato, ktoré napochytre vzali so sebou. O pol dvanástej odišli aj posledné stráže, nechali čiapky na nízkych paliciach, aby si Turci mysleli, že sa ešte stále modlia, nech sa tá strašná hrmavica skončí, a o trištvrte na dvanásť krásna veliteľka, brtník a puškár zapálili šnúry a utiekli za ostatnými tajnou chodbou.

Strašný výbuch rozmetal hrad po širokom okolí.

Brtník s puškárom padli pri Ivanke do tureckého zajatia.

Keď sa skončilo turecké pustošenie a čeklíske sviečky už nevybuchovali, v rozvalinách hradu akoby sa neustále mihotalo svetlo. A vtedy išla stará Buzgovičová prať šaty na Čiernu Vodu pri Čeklísi. Keď sa unavená vracala domov, oprela si mokrú nošu o zrúcaniny a odpočívala. Zrazu sa pred ňou zatriasla a roztvorila zem a v jame sa objavilo dvanásť sudov. V nich boli po vrch poukladané zlaté a strieborné peniaze a na jednom tom sude sedel kohút. Stará Buzgovička sa prežehnala a rýchlo si zo sudov nabrala zlatých i strieborných peňazí, čo vládala uniesť, a celá naradovaná sa pobrala domov. Keď sa jej v noci zjavili dvaja páni, ktorí mali na nohách kopýtka a volali ju tancovať, vedela, čo ju čaká za spoločnosť. Zamkla sa a do rána sa modlila. Hneď ráno sa zo strachu vybrala ku kňazovi, aby jej poradil. Ten jej povedal, aby polovicu peňazí dala na kostol a druhú polovicu aby si nechala pre seba. No kým sa neminuli posledné peniaze, nočné návštevy sa opakovali, už zase idú, už sú tu. Ráno čo ráno kikiríkali kohúty a ona sa modlila Otčenáše a Zdravasy, ruženec mala celý vyžmolený, čo sa tak bála.

A niekedy možno slina, hustá aj hnusná, zmĺkne, anjeli vtedy krúžia pod lampou, šuchocú krídlami, akoby ich mali z kukuričného šúpolia, okolo prejde vlak, zavŕzga Dudunkina drevená stolička, zaklopú naďmamine topánky, potichu sa topí na öregapovom zimníku sneh.

O všeličom sa doma zhovárajú.

Öregapa je ako hodiny. Jeho príchody a odchody určujú rytmus aj metrum tejto rodiny, to jemu sa všetko a každý v rodine prispôsobuje – zabíjačky – dve-tri vykŕmené prasiatka – pretáčanie studeného bieleho vína dolu v pivnici, žatva, aj to, kedy zazvonia kosy a vôbec, všetky veľké práce v záhrade, pečenie chleba alebo návšteva hajlochu v kopcoch vo viniciach. Vezme citaru a spieva, náboženské aj svetské, slovenské aj maďarské, všetky od výmyslu sveta, De profundis, svadobné, vianočné, Laudate, fanfáry aj odrhovačky, samopašné a ušľachtilé vyhráva na citare a nohou tlčie do stola. Okolo klopocú vlaky a občas vyfrknú iskry ako hobliny, alebo počuť dlhý hvizd.

Občas však vidíme ešte jednu mladú a veľmi, veľmi peknú, možno trochu do seba zahľadenú smutnú ženu. Najčastejšie v tmavých šatách až ku krku. Moja mama rozpráva málo. Má taký modrosivý smutný pohľad. Predtým sa hocikedy smiala.

Sedávala s kamarátkami v lete medzi oleandrami na priedomí. Inokedy bežala so sestrami a naháňali mačiatka.

Niekedy si čupne a prihovára sa mi. Inokedy vezme na ruky mača, trochu ho postíska a opäť zloží na zem.

A stále nejaký vlak. Večer rozprávka o čeklískych sviečkach, umrlcovi Engredym, alebo iná, trebárs o tom, koľko sa v ktorý rok urodilo hrozna alebo čo všetko videl öregapa v robote.

Otec chodieva domov zriedka, ale hneď je ho všade plno. Je žandárom. Mama chodí hore-dolu, občas vyzerá spoza muškátov z okna na ulicu, stále čaká list. Príde poštár a máva listom, mama sa smeje. Aj öregapa s naďmamou sa vtedy usmievajú. A otec píše a píše. Je vojna. Raz pýta cigarety, inokedy balík s ovocím, stále mu je smutno. V lete mu bolo ľúto, že si s rodinou nemôže dať varenej kukurice. Koncom leta sa varieva kukurica každý deň. Najskôr však kláskom zryšavejú chĺpky a potom úplne sčernejú. Raz príde list zo Štubnianskych Teplíc, inokedy zo Žemberoviec alebo z Krupiny. Je vojna. Vojna je. Všetkým sa vopchala do života a zahasprovala dvere.

Mobilizácia vyprázdnila Čeklís. Čo lepší chlap, už ho berú. Vojenské vlaky chodia cez Čeklís, vojaci vyspevujú. Spievajú a vyhukujú, smutné i veselé. V niektorých domoch sa rozloží nemecký štáb, potom Nemci nasadnú do áut a prídu Rusi. Zväčša sa nasťahujú do tých istých domov, kde predtým boli Nemci. Všade samý vojak. Všetci sú hladní a všetci píšu domov. Čeklís má asi päťtisíc obyvateľov, je tu pošta aj s telefónom a telegrafom, obvodný notariát, žandárska stanica, päť hostincov, päť obchodov, potravinové družstvo, mlyn, kultúrny dom aj kino.

Predtým dedinu obsadilo maďarské vojsko, zmenili sa predstavitelia obce aj školy. Čeklís bol odrazu v Maďarsku. Mnoho ľudí vtedy stratilo robotu v Bratislave, no a v marci v tridsiatom deviatom roku ho znovu pripojili k Slovensku, lebo v tento deň bol vyhlásený samostatný slovenský štát. Pred obecným úradom sa konali veľké oslavy. Bol zvolený aj vládny komisár. Všetci sa tam boli pozrieť. Niektorí oslavovali, iní len krútili hlavami. A öregapa stále do práce a z práce. Zhovára sa s naďmamou, s deťmi aj so zvieratami.

Odrazu sú na Vardombe umiestnené protilietadlové delá.

Všade samý vojak. Kto tomu rozumie? Každý! Aj vo vlaku len o vojne. A v škole býva štáb. Najskôr slovenskí vojaci, tí sa však vytratia, odrazu sa v škole rozťahujú Nemci. Na prvý pohľad vidno, že všetci odišli narýchlo. Na stole v kúte leží šlabikár, pod oknom detská kolíska. Mama... Ema... A v detskom domove aj v esterházyovskom kaštieli sa rozložila poľná nemocnica, v oboch ošetrujú ranených ruských vojakov.

A toho roku aká bola len teplá a pekná jar. Aj včely si privstali. Medovali stromy, ba aj hrozna sa dosť ukázalo. Bolo dosť kukurice, cibule aj maku.

Niekedy musíme utekať do bunkra, ktorý öregapa sám vykopal do svahu v záhrade. Vtedy každý nechá všetko tak. A ja sa vždy zaradujem, bežím popredu, poďte všetci, utekajte! V bunkri sú porobené prične, svietime petrolejkou, čo vonia a prská, počúva hukot lietadiel a silné výbuchy bômb. Niekedy počuť aj vlak. Potichu si rozprávame všeličo, čo sme si možno predtým povedali nahlas v kuchyni alebo na dvore, öregapa sa pokúša žartovať, fajka nie a nie sa mu rozhorieť, a naďmama s mamou sa modlia svätý ruženec.

– Nebojte sa, ten hukot, to možno hore pri hajlochu spadla bomba. Vonku keď je človek, tak kam sa schová? Šak minule tam jednu babku zabilo, kamene lietali, a možno si chcelo to lietadlo len tak uľaviť, – hovorí öregapa.

A stará babička Dudunka spí a usmieva sa zo sna. Öregapa vždy všetko vie. Raz len povie, že bombardujú Apolku.

V noci, keď príde nálet nečakane, zbehneme iba dolu do pivnice, predsa je tam teplejšie. Ležíme na gavalcoch, každý zakrytý svojou perinou, petrolejová lampa krásne vonia a stará mama ponúka horúci kyselkavý čaj s vínom. Ten má öregapa rád. Svieti v sklenených pohároch ako mačacie oči. Zhovárame sa. Niekedy nás jedujú aj myši.

Iba raz bolo bombardovanie naozaj blízko. Lietadlá nalietavali nad strechou domu, všetci sme sa nahlas modlili. Na druhý deň šiel öregapa zistiť, čo sa stalo. Prišiel zronený, po maďarsky naďmame sklonenej pri sporáku niečo vysvetľoval. Bombardovali starý železničný most cez Čiernu Vodu. Azapád! Naďmama si rožkom zástery utrela oči, aj stará babička Dudunka sa na chvíľu prebrala, prežehnala, zažmurkala a pozerala pred seba. A mama stále potichu ako vždy.

A potom öregapa dlho, dlho nechodil do roboty. Pavúky sa lesklo spúšťali po stenách, Dudunka driemala ako mačka, okolo ešte dlho chodili vojenské vlaky a anjeli lietali pod lampou. Dni cupkali, naďmama s öregapom sa hocikedy vadievali, ktorý z nich pôjde skôr, sivé dni cupotali, každému bolo z času na čas do plaču, no len cupotali, drali svoje cesty a chodníky, ľudia sú zlí, vravievala naďmama a stále sa strachovala o svojich.

Sedávala som na drevenej vydrhnutej dlážke, všetko si pamätám...

Doteraz

(Verona)

Aký kokakolový podvečer priam zero čiže diera nula ništ ako hovorila naša modranská matikárka ako neviemkoľkú Veronu ma však v šesťdesiatom siedmom v marci v Čeklísi zapísala matrikárka aj kňaz a možno šiel práve vlak a tato sa vrátil z Verony nie žiaden Romeo len Vinco z Dubovej čo dostal cenu PEN-klubu a vtedy som sa narodila ja a pripočítali ma k ostatným podčiarkli a odvtedy čakajú na odpoveď no stále učučkaná ako v mame mám už štyridsaťtri rokov a kladiem skôr otázky ako odpovede kladiem skôr seba ako ostatných to za tichom som ja stará stodola či šopa na spadnutie len sa stále čudujem a žasnem nad životom až nehanebne si z neho kmášem svoje krajce a vynukujem aj deťom no nerozumiem si s nimi ani s manželom väčšinou pípam osamelá opustená ako hniezdo to veselé a vtáčie kedysi je však aj dnes ale bezo mňa je niekde za je tu odvtedy čo som sa narodila sama seba iba občas stretávam v iných ľuďoch velice aktuálna téma osamelá osa v spoločenstve ľudí väčšinou sa nájdem v mužoch lebo im lepšie rozumiem oni však nerozumejú mne hoci sa pred nich staviam taká veľká ako učiteľky na stupienky pred žiakov a vystavujem svoje prednosti aj zadnosti pýšim sa svojimi predkami aj zadkami nie a nie žiadneho zlanáriť do svojich krážov len toho svojho jedného čo mu nerozumiem čo so mnou potichučky žije v domácnosti obaja sme sa naučili kričať a kliať až jeden druhého pritom nevnímame keby Boh nebol myslíme si a pritom akoby nám to bolo ľúto akoby bolo všetkým ľúto pravdaže nie je to hmatateľne dokázané a dejiny často svedčia o opaku lebo trápenia aj v našej rodine aj v dejinách ľudstva bývalo vždy nadostač trebárs len v jednotnom čísle s obyčajnou láskou že vydať sa vedieť pozametať pred vlastným prahom vedieť žiť v manželstve s jedným mužom nejde to predsa byť svoja a rozdávať sa ale keď sa prihodí stretnúť človeka čo zhodou okolností nosí nohavice a zdá sa vám že preboha veď toto bol ten pravý má človek prísť domov a povedať tomu pravému doma že je nepravý že nebolo mi dané rozoznávať lebo v našej rodine sa vždy na mužov akýmsi zvláštnym spôsobom držalo a drukovalo sa im akoby boli stále na vojne preto lebo v našej rodine tí muži naozaj neboli boli iba v rozhovoroch v povzdychoch vždy ich kade-tade čerti vláčili a nevoňalo im naozajstné doma alebo dobre voňalo ale na to aby tú vôňu zavoňali a zajastrili sa potrebovali vzďaľovať babička žila sama s deckami moja mama tiež aj ja ležím iba na kraji postele no som najmenej poslušná najviac sa cítim osamelá a chuť pobiť sa a poradiť si so životom sa u mňa neprejavuje takmer vôbec alebo v nesprávnej chvíli a na nesprávnych miestach pracujem v knižnici zakladám knižky podľa katalógu požičiavam a zhováram sa s ľuďmi najmä sa však vláčim autobusmi a všetkých v tom autobuse stále počúvam zaráža ma ako veľmi súzvučím hoci nehrám najlepšie party mávam bez nástroja žiadny sa pre mňa nenašiel hoci v rodine z otcovej strany ich bolo habadej pamätám si však ako otec vravieval o jednej Pavle čo ľúbila otca a písavala mu listy a nakoniec keď ten jej otec zomrel vzala si život mysliac si že ho dobehne a keď zomrel ten môj otec ani som si nepotrebovala život brať lebo okrem neho som takmer žiadny nemala pravdaže deti jeden z mojich mačacích veroňacích životov milé deti takto sa to nerobí pozerajte sa na mamu a učte sa z jej chýb a bola tu aj mama čo si vedela vždy poradiť psychiater tak jej nebudeme ukazovať že vlastná dcéra je taký veľký nepodarok že ste na ňu pani prikrátka a ani manželovi tu nenecháte okrem dlhov len starosti toto skrátka nebola vaša stanica mladá pani vy sa s nami ešte poveziete a kam to zistíte spolu s nami pozerajte sa po krajine a keby sa vám zdalo že všetko tu tristokrát už bolo máte pravdu užite si všetko tu bolo aj napísané dokonca lepšie a onakvejšie ako sa o to pokúšate vy presnejšie vy sotva nahmatávate pulz možno by ste sa mali vyjadrovať v inom jazyku najlepšie v jazyku duše ale ani ten ste sa tuším nenaučili lebo vám ustavične chýba odvaha a odvaha tých pred vami sa minula potrebovali jej viac ako vy pozrite sa naspäť do dejín a dejiny predsa nie sú periny nedajú sa utriasť hoci u nás na Slovensku aj doma sa vždy všetko utriasalo ako duchna aj tie dejiny a hoci od detstva si pamätám všelijaké dokumentárne filmy ktoré pozerával otec na Viedni kopy vychudnutých nahých tiel v akýchsi hlbokých jamách mlčky som v škole počúvala o súdruhovi Gottwaldovi ktorý sa práve vrátil z hradu a jeho demisi pan prezident prijal videla som obrázky všetkých tých naradovaných robotníkov a robotníčok v šatkách ktorí plnili plány chodila som na občiansku výchovu a z verzatilky pľula a triafala mohutné bradavky súdružky učiteľky Malackej nie preto že občianska bola nuda ale tie bradavky boli bombastické a vyzerali ako terče aj ja chcem také terče možno som si myslela a chcela sa kamarátiť s chlapcami zapáčiť sa im lebo som sa im nikdy nepáčila vedela som byť iba kamarátka iba kamarátka taká čo sa jej hovoria všetky tajomstvá čosi ako malá morská víla narodená v Sargasovom mori čo mlčala a nevedela povedať že to ja som ťa zachránila milý môj to ja ťa milujem až za hrob dobre tak v rôznych časoch za rôzne hroby len scenár býval vždy ten istý lebo v našej rodine akoby dodnes nebolo poriadneho chlapa chýbal mi už kdesi na začiatku môjho pôsobenia na tomto zvláštnom svete keď ma nosili na rukách a neskôr keď mi oznámili že dedo padol v Povstaní zabili ho a nebol a babička sa pretĺkala životom sama s dvoma deťmi aj svokrovci ju vyhnali z domu ale samy životmi sa pretĺkali aj jej sestry ktoré som videla šúveriť sa u nej na komorných schodoch ako jabĺčka a lúštiť fazuľu a zavárať uhorky pliesť z kukurice otiepky a vždy akoby to bola tá najdôležitejšia vec na svete a presne taká istá je aj moja mama vždy sama a všetko utrafí na prvý raz vie si poradiť so životom tak sa tomu hovorí povie netráp sa je to len chlap a so žiadnym sa nenaťahuj lebo sa to naučila doma kde žiaden chlap okrem dobrého öregapu nebol ani u nás nebol lebo písal a nosil túlavé topánky a nemal čas nemal čas privravieť sa dcéram a žene sa prihováral po svojom a popri tom koľkých napísaných ľudí rozdýchal rozdúchal ich akoby kováčskym mechom a zohrial tým dychom až ma z toho pichá v žalúdku veď ich všetkých musel počúvať a počuť tak prečo nepovedal aspoň mne čo si myslel alebo aspoň o tom ako žiť a nezblázniť sa z toho kde je Boh a že keby nebol bolo by nám ľúto pravdaže vždy doma bolo všeličo akože pošepky pošššepky sa chodievalo aj do kostola bola taká doba že ten a ten je väčší súdruh ako druhý a henten je asi eštebák a luteráni majú akýsi iný cit pre veci pre ich luteránsky poriadok vždy katolíkov vedeli odsunúť nabok veď sa aj hovorí že tlačí sa ako luterán do neba majú v kostole iné pesničky také molové a dlhé hovorievalo sa že aj medzi eštebákmi ich bolo viac my katolíci sme to však pricukrili viac Židom a Židia tých tuším nemal rád nik a aj tak si vedeli takmer vždy poradiť nebrávali nás však ako malé ani do nášho katolíckeho kostola tato bol v strane teda skôr babka na Dubovej kolená mi zakrývala svojimi dedinskými sukniskami lebo na kolená mi vždy bývalo zima Pán je môj pastier nebudem cítiť nedostatky vždy nás však čosi niekde tlačilo aj nedostatky aj to ako tata vypočúvali a zbili eštebáci keď sa vrátil z Talianska vlastne hneď potom ako dostal cenu PEN-klubu a postretával sa s kňazmi sám jednou nohou takmer kňaz veď bol v kláštore Daňo Okáli však kláštory pozatváral zatvárali aj kňazov a otec mal byť kňaz misionár to mu zostalo lebo celý život kázal a kázal dobre on bol môj Pán aj pastier a ja som cítila len nedostatky vždy sa mi málilo mužskej lásky aj hnevu aj rečí okolo odbočiek výhybiek všetky cesty sa mi zdali krátke len čo som sa v dopravnom prostriedku udomácnila už sme vystupovali z vlaku z autobusu z lietadiel ktoré nemám rada lebo sa v nich cítim iba opustená v nebi opustenejšia ako dolu na zemi zanechaná na Boha a na pilota sama na seba so sebou úhorom ako pole ktoré si má oddýchnuť no nechce sa mu spať let je ako keď máte na železnici výluku na trati odbočka zo života odrazu sa mi vytvára priestor pre uvažovanie o tých telách o eštebákoch čo vypočúvali moju babku tatuška čo sa rád stretával s kňazmi a jednou nohou kňazom trošku bol hoci hoci hoci kňažné sme u nás doma boli my čisto vždy ako v kláštore v ženskom kláštore tak ma naučili žiť a ostýchať sa mať rešpekt pred mužským svetom báť sa ho trochu sa krčiť a slúžiť ako malá morská panna zo Sargasového mora čítala som o nej najmenej tisíckrát videla Kachyňov film s najdojímavejšou scénou na svete kde na ňu volá otec z pobrežia a babička Rosůlková plače zabi ho musíš ho zabiť a ten jej tato jej pošle krásny nôž ona to však nedokázala a rozplynula sa v mori ani ja neviem zabiť odísť prestať a zastaviť sa hľadám toho pána Boha podobne ako ho hľadal celý život môj otec a nič som sa nenaučila od svojej pyšnej mamy ktorá sa vydala druhýkrát za astronóma no on potreboval ďalekohľad a všeličo si po mužsky dokazovať ale to ona vždy vedela a mala oblohu na dlani pod sukňou nosila ten nôž od otca hoci si otca takmer nepoznala a keď si našiel frajerku letel cez palubu iba zavŕzgali rahná to on sa rozplynul a nezostala z neho slaná morská pena naopak nezostal po ňom v dome ani smrad dom sa predal kúpili sa dva byty pre sestru aj pre mňa mama do bytovky konečne sama vzdychla si od radosti vždy si vedela so životom poradiť to len ja si nikdy nič nemyslím neteším sa samote ani spoločnosti ale mám rada keď padá potichu sneh nemusí padať ani na nejakú romantickú krajinu môže aj na autá čo stoja zaparkované na kandelábre a kontajnery pri ceste mám rada keď si niečo všimnem kútikom oka cudzieho muža smiech dievčat na zastávke o vážnych veciach si zväčša nič vážne nemyslím mám hrošiu kožu od malička viem to nemyslela som si ani keď babička nadávala na Čechov vraj koľko ich tu vždy bolo a zdierali nás z kože a Češi peši do Prahy vždy som si len spomenula ako nám otec sľuboval ako nás do tej Prahy vezme vlakom a keď ma tam prvý raz vzal frajer nechcela som sa s ním milovať no zamilovala som sa do Prahy na celý život najmä do Vltavy lebo najradšej mám rieky a vodu všade aj vo vani aj na rukách a po Vltave vtedy plávali malé parníčky musela som potom o nej rozprávať babičke tá do Prahy chodievala z plánovacieho úradu na služobné cesty a bola tam ako doma potom už len na Pankrác kde vypočúvali jej milého Petránka a nakoniec aj odsúdili a vo väzení odkrágľovali vlakom pravdaže vlakom ja som však tu mám štyridsaťtri rokov a o všetkom by som si predsa mala niečo myslieť o Čechoch aj Moravanoch ktorí majú také krásne pesničky zabili Janka Janenka Janka no myslím si iba o Hrabalovi Holanovi a Skácelovi a prekladala som rozhovory s Klímom a Lustigom opäť len otázky napríklad ako je možné že každý tie všetky svoje strašné krivdy prežije a potáca sa ďalej životom dokonca nepotáca ide vzpriamene všetkým sa tu vždy krivdilo Slovákom, Židom aj Čechom Maďari nám dávali po nose všetci si všetko vo vojne odsrali potom komunizmus a ja nič si nemyslím iba sa ma odrazu spýta redaktorka z televízie že ako sa pozeráte napríklad na to že váš otec bol v strane čo si o tom myslíte som nemá mám chuť povedať ale nie som viem že bol vždy však bol aj kňaz aj včelár a gazda náš tato tatuško vedúci redaktor vo vydavateľstve pracoval vo filme a vždy ho niekde gniavili napríklad my doma všetky babičkine sestry rodina na Dubovej zadubení Modrania ľudia čo ho poznali všetci mali nejaké očakávania a mama vždy hovorila že posaď žobráka na koňa a uvidíš nikdy nič nemal narodil sa v chudobnej rodine písal vstúpil do strany stal sa vedúcim redaktorom a nepísal potom horšie len sa ustavične bál ale to som tej redaktorke nemohla povedať lebo chlapi sa akože neboja ustavične mal pocit že ho odpočúvajú sledujú doma o strane nevravel doma pozerával na Viedni správy a hrozné dokumentárne filmy o Hitlerovi nekomentoval ich stretával sa však s priateľmi a debatovali o politike a písaní cigaretový dym plával obývačkou s plnopancierovým krídlom a mama mlčky všetko vedela vozila sa na Cajlu kde pracovala celý život polsiedmym autobusom predtým nám nachystala veci na oblečenie do školy raňajky a keď bola na odchode nás zobudila dámy keď zazvoní budík pôjdete do školy dobre boli sme poslušné obe sestra menej o to teraz poslúcha viac ja som vždy chcela byť dobrá páčiť sa svetu učiteľkám chlapcom v škole neskôr po kaviarňach vždy som chcela rozveseliť a zapáčiť sa vedela som že som ako otec vedela som prečo vstúpil do strany aj ako bol na tú svinskú stranu vždy nasratý na stranícke schôdze o ktorých doma hovoril pošepky neveril im prestal veriť aj niektorým svojim priateľom s inými sa zo strachu prestal stretávať a oni mu to potom zazlievali a on nepovedal narodili sme sa v rovnakom mori nepovedal že to ja ja ja nevzal si ten nôž bol predsa kňaz jemný človek ako kňaz sa aj rozviedol a založil si novú rodinu a my sme akože trpeli jeho odchodom pravdaže každý po svojom mama si svojím spôsobom vydýchla a my na prázdninách u babičky s jej sestrami na komorných schodoch nás sa nik nepýtal ženy sa vždy zhovárajú o deťoch alebo o mužoch ktorým pripravujú jedlo a utriasajú periny to je predsa ten svet ktorý im zároveň kradne ich samé preto toľko frfocú a sťažujú sa pekné sú možno iba vtedy keď ich žiaden chlap nevidí inak pekné uvzaté do seba zamknuté a chodia tanečným krokom ako tá z toho Sargasového mora v rodine obyčajne slúžia aj v práci dokonca aj v ženských kolektívoch sa to nosí aj tam je akási nezrozumiteľná hierarchia nikdy sa nespoja iba pokiaľ sa klebiet týka každá má vlastný smútok za nechtami a dokonca aj v autobusoch je vidno ako sa krčia a slúžia a sužujú sa v rodinách pália ma dlane a bolí pod rebrami vždy som sa chcela pochlapiť a pochopiť tento nezrozumiteľný svet alebo rovno Boha keby nebol bolo by mi ľúto len ma to pri tom moržovaní kukurice nenaučili alebo práve vtedy keď to tajomstvo hovorili išiel vlak a šiel až dotiaľ vlastne až doteraz...