Ladislav Ondriš

Pestrý život

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Autor : © Ladislav O n d r i š

ISBN : 80-89085-24-5 rok vyd. 2003

P e s  t r ý ž i v o t

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Motto:

Tisícorako v jednote?

V miliardách, a predsa rovnako?

Preciťované a nepoznané.

Živo až do smutného bodu.

S láskou, ktorá kriesi i umiera.

A čo ďalej?

Potom už nič?

Iba stopy.

A pamäť dobrých ľudí.

A to zas nie je tak málo.

Predslov editora:

Ak som svojho krajana, priateľa, spolupracovníka a kolegu svojím naliehaním tak trochu donútil napísať knihu, do ktorej sa mu sprvu nechcelo, urobil som to preto, lebo som bol presvedčený, že výsledok bude práve taký, aký je. Že totiž jeho pamäti podajú nenahraditeľné svedectvo o dobe, v ktorej sme žili, o umení, ktoré sa rodilo, o literatúre, ktorá vznikala v poslednom polstoročí a ktorá významne obohatila našu národnú pokladnicu, ale vari i kultúru Európy. Ladislav Ondriš bol aktívne pri tom. Skromne, nenápadne, skôr v úzadí, ako pokorný služobník umenia a ľudí, ktorí ho tvorili. Svojou organizátorskou prácou, s láskou a obetavosťou milovníka, napomáhal vytvárať pre tvorcov čo najpriaznivejšie podmienky. Bol som editorom takmer všetkých jeho predchádzajúcich kníh, svedkom jeho neskrotiteľnej fantázie, ale aj neuveriteľnej skromnosti a pokory pred veľkosťou umenia. Pri mnohých stretnutiach a dlhých rozhovoroch som spoznával rozmery jeho priateľstva, ktoré potvrdzovali jeho základnú ľudskú vlastnosť: mal, má ľudí rád.

O tom podá svedectvo aj táto kniha spomienok.

Pavol H u d í k

I. Na počiatku bolo...

Písať ako žiť / Keď som sa po piatich rokoch znovu pustil do písania, zrazu som pocítil akési nedočkavé vzrušenie. Čas od chvíle, keď som pre zaneprázdnenosť písať prestal, uplynul neuveriteľne rýchlo. Pred očami sa mi mimovoľne začali vynárať obrazy z môjho života. V hlave mi vírili príjemné i menej príjemné spomienky. Vedel som, že mnohé z toho, čo napíšem, vyvolá u podaktorých pochybnosť, či to bolo naozaj tak. Získať si dôveru všetkých čitateľov je ťažké. Píšem tak, ako som žil. Pravdivo. Navykol som si na určitý štýl, na istý rytmus života a ten ani teraz v pokročilom veku nechcem zmeniť. A nemám snahu čokoľvek prikrášľovať. Najmä seba nie. Nenechávam si pootvorené zadné dvierka, aby som zostal pekný za každú cenu.

V júni tohto roku som uložil na papier prvé riadky v presvedčení, že to, čo píšem, bude mať hlbší zmysel ako romantické spomínanie starca na svoj „pestrý život v búrlivých rokoch“. Roky, ktoré som prežíval, boli naozaj búrlivé. A môj život v nich nebol nijako jednoduchý. Mám rád pohyb a tak som sa hýbal, hnal stále dopredu za niečím novým. (Alebo žeby život hnal mňa?) Nikdy mi nechýbala odvaha púšťať sa do smelých projektov a pri ich napĺňaní som vedel nájsť priamu cestu. Aj teraz chcem byť priamy a otvorený. Rébusy neobľubujem a metafory nechám pre poéziu. Aj pre tú svoju, lebo aj ona mi bola v živote prostriedkom, aby som vyjavil svoje city, svoje pocity radosti, ale neraz i trpkého sklamania. Lebo život býva aj taký. Kdesi som počul či čítal sentenciu: „Ťažko je ľahko žiť, pretože život je jeden z najťažších.“

Mám takmer 73 rokov. Aj mne už pomaly prichádza čas rátania. A tak toto písanie je súčasne hľadaním odpovedí, ako som žil. Je osobnou spoveďou, chvíľami azda i polemikou so sebou samým. Naplnili sa moje sny? Uskutočnili sa moje predstavy, alebo...?

Žalobcom i obhajcom môjho počínania je moje svedomie. Sudcom mojich činov je pravda. Členom prísnej poroty sa stane každý čitateľ, ktorý vezme do rúk túto knižku.

A keďže človek nežije vo vákuu, ale uprostred neraz prevratných spoločenských pohybov, bude to v hojnej miere aj o tom. O udalostiach. A o ľuďoch, s ktorými som sa v nich stretal. S ktorými som si rozumel. No aj o tých druhých. Stretával som sa s jednoduchými ľuďmi, aj s mnohými významnými osobnosťami nášho i zahraničného politického, kultúrneho a umeleckého života. Zažil som chvíle neočakávaných zvratov. Bol som svedkom a účastníkom toľkých javov a udalostí, že sa to nedá obsiahnuť v žiadnej knihe. Tobôž nie v biografickej.

Napriek tomu -- aj o tom to chce byť.

Lebo -

Čas uteká

Čas uteká.

Vždy kúsok pred nami.

A mne sa žiada

vstúpiť do seba,

naplniť každú chvíľu

pre dobro človeka.

Priateľ môj,

neplytvaj planými slovami,

meraj svoje činy,

svoje kroky na tejto zemi

hĺbkou ľudského vzťahu.

Nepočúvaj zlé chýry,

aj drobné veci

radosť prinesú ti,

ak vlastný osud

tvoríš svojou dobrotou.

(L. O.: Na pulze života, 1996)

Na počiatku je vždy slovo / Dobre je človeku, ak má dobrých priateľov. Dá sa s nimi posedieť, úprimne porozprávať, v pohode vypiť pohár iskrivého vína.

Ale aj oni občas nedajú pokoj, zapárajú, sú priam nástojčivo nástojčiví. V dlhých hodinách príjemných stretnutí človek často rozpráva najmä o sebe, o svojich zážitkoch, ktoré pamäť nechce uchovať len vo svojom zajatí. Spomienky na ne sa žiadajú von a potrebujú vnímavé uši a chápavé srdcia. Aj keď sa niekedy zdá, že to človek hovorí viac pre seba ako pre tých druhých.

Neraz sme sa takto stretli v trojici so spisovateľom Lackom Ťažkým a publicistom Paľkom Hudíkom. Vždy som ich rád počúval, lebo ich reči mali zmysel. Zaujali ma. Títo moji dobrí priatelia okrem toho, že vedia pútavo hovoriť, majú aj inú vzácnu vlastnosť -- vedia počúvať. Lenže často po mojom rozprávaní o príhodách z mladosti alebo z pôsobenia na všetkých tých postoch, ktoré som v živote zastával, zdvihli pohár vína a namiesto prípitku zaznelo: „To musíš napísať! Napíš to!“

A pri inom stretnutí a inom rozprávaní zas to ich: napíš to! Napíš to!

Priznám sa, najprv sa mi do toho veľmi nechcelo. Pamäti si vyžadujú precíznosť, lenže môj život tiekol prudkým tokom a nemal som čas, aby som si robil podrobnejšie poznámky o tom, kedy, s kým, o čom a ako. Ale, našťastie, moja pamäť ešte všeličo peru ponúka a tak som na ich naliehanie začal o tom uvažovať stále častejšie a serióznejšie. Aj keď zlomiť moje zábrany nebolo ľahké.

Napokon ma presvedčili. Ak sa človek čo len trochu cíti byť spisovateľom, je povinný vydať svedectvo o sebe a o dobe, v ktorej žil.

Takmer pred dvadsiatimi rokmi som s trémou začal trochu písať. Môj knižný debut Zlatňanka vyšiel v roku 1984. Nebol som, ani nie som výnimočný spisovateľský talent. A vždy som akosi mal čas rozrátaný na minúty. Bol som naplno vyťažený prácou i všakovakými funkciami. Napriek všetkému som si občas našiel čas a napísal som báseň či krátku prózu. Zavše sa mi text rozrástol na román. Robil som to so zápalom, lebo pri písaní som objavoval tajomstvo magického sveta, ktorý tvorivá práca prináša. Neraz to bolo jediné, čo popri náročnej organizátorskej práci v tvorivom vzrušení upokojovalo moju dušu, oživovalo ju, nasycovalo môj hlad po kráse.

Zažil som aj obdobie, kedy ma chceli podaktorí nežičlivci od môjho úsilia odradiť. Takmer sa im to aj podarilo. Moju rezignáciu vzápätí prekazil spisovateľ a redaktor Paľko Hudík, ktorý ma presviedčal:

– Bol by si blázon, keby si s tým prestal. Viem, ako ťa to baví, tak píš! Teraz by si s tým chcel praštiť, keď máš učňovské roky za sebou? Keď ti to už celkom ide? Máš fantáziu, bohaté skúsenosti. Nech ti neprajníci vylezú na hrb. Tvoriť, písať je krásna vec, hoci aj ťažká a často plná úskalí.

Prihováral sa mi s takou žičlivosťou, že som zabudol na všetky nepríjemné pocity.

– Veď tak už to na tomto svete je. Jedni si ťa vážia, sú k tebe milí, a iní ti zasa neprajú. Neprajú, lebo ti závidia. Človek nevyhovie každému. Cítiš potrebu písať, si presvedčený, že je to osožná práca, tak píš a vykašli sa na všetkých. Si slobodný a taký aj vždy zostaň! Nedaj sa spútať nikým a ničím.

Presvedčil ma. A tak som sa znova s chuťou pustil do písania, aby som v tvorivom osamení opäť prežíval to krásne trápenie. Napísal (i vydal) som 14 kníh. O niektorých sa príležitostne zmienim.

V deň svojich 72. narodenín som začal zaznamenávať podstatné veci z toho, čo som prežil. Bez prikrášľovania, zveličovania, pravdivo.

Netajím sa, že svojím presvedčením patrím do sveta včerajška a pocitmi do sveta zajtrajška s ľavicovou orientáciou. Je zrejmé, že svoju výpoveď píšem s odstupom času vo veku, keď už mám na svet presne vyhranený názor. A navyše – bez ohľadu na minulú i súčasnú politickú situáciu. Možno aj preto, že iba konfrontácia, dnešného s minulosťou, s tým, čo sme prežili, môže byť zmysluplná, aj keď v podstatnej časti mi ide o čisto osobné memoáre. Verím, že budú čitateľom na osoh.

Všeličo sa mi vynára pred očami. Všetko, pochopiteľne, uviesť nemôžem, boli by to romány na pokračovanie. Minulosť, v ktorej som žil, nie je až tak veľmi vzdialená. Živé sú v pamäti roky, ktoré som prežil v „zlatých časoch kapitalizmu“, ére „ľudovej demokracie“ i „budovania vyspelej socialistickej spoločnosti“. Viem, že v našich dejinách bolo priveľa falše a sklamaní. Dosť z toho som opísal vo svojich predchádzajúcich knihách. O sebe, svojej rodine, rodičoch, ale aj o starých rodičoch, ktorí žili len pre svoje deti a túto zásadu vštepovali aj nám. Písal som o tom, ako sme dakedy v neľahkých časoch živorili, o rovesníkoch z detstva, o ľuďoch presiaknutých bolesťou, ľútosťou z neporozumenia, písal som o krvi v prežitej vojne, ale aj o nádeji, ktorá sa nevie dočkať naplnenia. Viem, len nemnohým sa podarilo úplne rozšifrovať, čo som zo seba vložil do umeleckej literatúry cez literárny obraz. Možno pri čítaní tejto knihy aj tieto súvislosti budú zreteľnejšie.

II. Moje mladé letá...

Curriculum vitae rodiny Ondrišovcov / Narodil som sa vo februári roku 1931 v Zlatých Moravciach u matkiných rodičov v malom domčeku neďaleko železnice. Starý otec Ján Rácz nepochádzal z bohatej rodiny. Od detstva musel drieť najprv na cudzích i  vlastných poliach, pomáhal pri murároch, neskoršie sa mu podarilo natrvalo sa uchytiť pri železnici. Najskôr pracoval ako robotník, po čase sa stal kuričom na lokomotíve. Zo začiatku chodieval iba na postrky, potom aj na dlhé túry. Dostával pravidelný plat, na zimu uhlie. V lete, zime chodieval domov narobený, unavený až na smrť. Nuž, železnica nie je med. Ale v tomto postavení dostal definitívu, čo znamenalo trvalú zábezpeku. To bolo jeho najväčším šťastím, ak nepočítame radosť zo siedmich dcér a jedného syna. A keďže mal široké srdce, v čase núdze vedel pritúliť i ďalších. Za roky sa nazbieralo vnukov, a najmä vnučiek neúrekom.

V deň môjho narodenia z neho sršalo šťastie. Konečne do osemčlenného babinca prišiel chlapec. Stará mama Janka až taká nadšená nebola, ale prírastok v rodine prijala ako vždy pokojne a žičlivo. Nebolo ľahké postarať sa o desať hladných krkov. Mala svoje skúsenosti. Vedela, aký hurhaj dokáže narobiť taký kŕdeľ detísk. No zvykla si a dokázala raz jedno inokedy druhé dieťa na chvíľku objať okolo krku a trochu ho poláskať. Ona bola ku mne najnežnejšia.

Moja mama (tiež sa volala Janka) bola rada, že našla u svojich rodičov porozumenie, že má v nich oporu. Bola im nesmierne vďačná, že jej v čase najväčšej biedy nezištne pomáhali v mladomanželských začiatkoch. Iba otec Ján (čudujem sa, že kvôli rodinnej tradícii nepomenovali tak aj mňa) chodil zadumaný. Nič ho nezaujímalo, nelákalo, netešilo. Už ani to nie, že sa mu narodil syn. Vysedával pred domom, šúľal si cigaretu a fajčil jednu za druhou. Stával sa čoraz mrzutejší. Hromžil na celý svet, lebo sa mu nič nedarilo. Uvažoval, či nemá odísť za chlebom do sveta, trebárs do Ameriky, aby sa vrátil domov ako pán.

Predvojnová Československá republika nebola pre chudobných dobrou matkou. Kvárila ich  bieda, nezamestnanosť. Sklamanie zabíjalo akúkoľvek nádej, každú túžbu. (Žiaľ, podobný pocit mnohí zažívajú aj dnes, v dvadsiatom prvom storočí. O tom sa im pri štrnganí kľúčov v mrazivých novembrových večeroch roku 1989 asi nesnívalo!)

No nebolo ľahké opustiť rodinný kozub i milovaný rodný kraj!

Otcovo odhodlanie / Jedného dňa otec prišiel domov a rodine stručne oznámil:

– Na budúci týždeň sa sťahujeme. Žena so synom pôjdu so mnou, – povedal rezolútne. – Nemôžem tu žiť s vami ako dajaký príživník.

– A kam chcete ísť? – spýtala sa stará mama prekvapene.

– Nebojte sa, mama, všetko mám premyslené... Predbežne budem svojej matke pomáhať v  pekárni v Novej Vsi nad Žitavou. Vo dvore u Horváthovcov som prenajal malú izbičku, tam sa usadíme. A potom sa pokúsim nájsť si dajakú prácu vo Vrábľoch...

Hovoril rýchlo, akoby to čo najskôr chcel mať z krku.

Mama bola z toho smutná, priam roztrpčená. Uvedomovala si, aká veľká neistota ju onedlho čaká. Rozrušilo to celú rodinu. Starý otec si skryl hlavu do dlaní a lakťami sa oprel o stôl. Čosi si nespokojne mrmlal. Nenamietal, neprotirečil, veď čosi podobné urobil pred rokmi aj on, keď sa chcel osamostatniť.

O niekoľko dní sa matka s otcom presťahovali do neďalekej Novej Vsi nad Žitavou. Mňa predbežne nechali u starých rodičov. Usadili sa v stiesnených pomeroch jednej izbičky, ktorá nemala viac ako 3x3 metre. Šťastie, že tu žila otcova matka, pekárka, ktorá vždy vedela v čase núdze svojim trom dospelým synom podať pomocnú ruku. A pomohla aj mojim rodičom.

Moja mama bola od detstva zvyknutá na iné rodinné prostredie a necítila sa tu dobre. Trápili ju pochybnosti, ako si v tejto malej dedinke zvykne a či tu vôbec vydrží. Otec však tvrdošijne trval na svojom. Presviedčal ju, že každé začiatky sú ťažké. Hrdil sa, že dokáže vyživiť svoju rodinu sám, bez pomoci starých rodičov. Snažil sa nájsť východisko z biedy vlastnou silou a nič iné nemalo pre neho cenu.

Ako to tak dobre viem? Tisíckrát mi to rozprávala mama. A kadečo iné. Tajuplné, neraz aj nevysvetliteľné, prirodzené i zdanlivo nemožné. Vykresľovala mi svoje zážitky z detstva i z mladostí bez príkras, bez zveličovania. Čas, v ktorom žila, bol ešte problematickejší a zložitejší, ako je tento náš dnešný. Bola to mimoriadne skromná a múdra žena. Obdivuhodne dokázala rozprávať o rôznych príhodách. Pamätala si také detaily, ktoré ma priam fascinovali. Neboli to spomienky vymyslené, ani z bujarej fantázie. Prežívala ich svojou dušou, čerpala zo svojej skúsenosti.

V rodisku / Otec s matkou sa odsťahovali, no mňa sa vzhľadom na tiesnivé pomery v Novej Vsi rozhodli predsa len ponechať u starých rodičov. Starý otec bol nadšený a patrične to dával najavo. Stal som sa jeho miláčikom. Niektorí ľudia majú majetok, sypú sa im peniaze a sú nespokojní. A niekto nemá takmer nič, ale na život mu stačí rodinná pohoda. Hoci je iba obyčajný železničiar alebo pekár, čo každý deň hádže do pece uhlie, vie, že iba statočnou prácou uživí seba a svoju rodinu. A dokáže mať z toho pocitu radosť. Prídu deti, vnuci, vnučky, je ochotný rozdať sa celý. Aj keby ich bolo koľkokoľvek, vždy sa snaží zabezpečiť pre ne aspoň to najpotrebnejšie.

Pri starých rodičoch mi bolo dobre.

Nehoda / Strašne sa vydesil starý otec, keď mu prišli povedať, že som mal ťažký úraz a odviezli ma do nemocnice. Hnal sa za mnou do Nitry ako zmyslov zbavený, Až tam sa vlastne dozvedel, čo sa stalo. Dcéra Jolanka mu pritlmeným hlasom vyrozprávala, ako som sa dostal pod voz, ako ma kone prekračovali, aby na mňa nestupili. Ľudia kričali na pohoniča, ktorý sedel vzadu na opačnej strane voza, zhováral sa s dievčaťom, čo išlo pešo za ním, a kone nechal napospas osudu. A hoci na krik vyskočil, snažil sa zasiahnuť, pomôcť mi nedokázal. Kone mi síce neublížili, no koleso voza ma zachytilo, prešlo mi po tele a strhlo mi z hlavy značnú časť kože i kus mäsa. A ešte k tomu som aj oslepol. Iba vďaka obdivuhodnej, priam zázračnej operácii neskoršieho profesora MUDr. Konštantína Čárskeho sa moje oči vyliečili. Mal som iba dva roky.

Starý otec bol z toho zúfalý. Keď prišiel z nemocnice domov, vyzauškoval svojho odo mňa o desať rokov staršieho syna Jančiho, ktorý mal v ten deň na mňa dávať pozor. Vynadal aj starším tetám, ktoré sa tiež dlho nevedeli z toho spamätať.

Až po dvadsiatich rokoch som sa odhodlal na plastickú operáciu, lebo jazvy ma neustále znervózňovali. Boli na ťarchu mne i ľuďom, ktorí sa na mňa pozreli. Perfektne mi ju urobil profesor MUDr. Štefan Demjén. Dodnes si ho s úctou uchovávam v pamäti.

Nádej / Kým ja som žil v opatere starých rodičov, otec s matkou sa trápili v nepredstaviteľnej biede. V bývalej Československej republike bolo viac ako milión nezamestnaných, z toho najväčšia časť na Slovensku. Desať- až dvadsaťkorunové poukazy nezamestnaným, takzvané žobračenky, ktoré dostávali na týždeň, sotva mohli nasýtiť hladné krky detí i dospelých. Mnohí chlapi i ženy sa pobrali za prácou do sveta. Celé rodiny odchádzali „na roboty“ do Kanady, USA, Argentíny, Francúzska, Austrálie. Doma zúrili exekúcie. V mestách aj na dedinách žilo plno hladujúcich. No aj v tejto situácii mladí ľudia túžili mať svojich potomkov. Nebolo to inak ani u mojich rodičov. Z lásky, bez ohľadu na tiesnivú finančnú situáciu, v nádeji, že svet raz bude lepší, splodili ďalšie deti – Editu a Moniku, v ďalších rokoch aj Marienu a Janka. Otec mal tvrdú hlavu, nedal sa ničím odradiť. Usiloval sa ísť svojou cestou, hoci podchvíľou sa ho zmocňovala únava i znechutenie. Neskrývane dával najavo svoju nevôľu s vtedajším režimom a vstúpil do komunistickej strany. Aj viacerí príbuzní boli členmi tejto strany. Doviedla ich do nej úprimná snaha zlepšiť svoj biedny život.

Keď chce človek žiť, musí vedieť ako. Nikdy sa nesmie prepožičať podlosti. Otec po celý život tieto zásady dodržiaval. Bol komunistom, bojoval za sociálne práva, no neprekážalo mu to v tom, aby veril v Boha a chodil do kostola. V tomto duchu vychoval aj svoje deti. Svojich princípov sa nezriekol ani po „februárovom víťazstve pracujúceho ľudu“ v roku 1948. Vtedy opäť neskrývane dal najavo svoju nevôľu nad tým, že by mal byť v jednej strane s gardistami, ktorí lišiacky prevrátili kabáty. Nežiadalo sa mu „sedieť v jednej lavici“ ani s tými, ktorí v minulosti na manifestáciách popri ňom prechádzali v bielych rukavičkách, vysoko dvíhali zástavu a vykrikovali fašistické hesla.

Dva roky predtým, ako som vstúpil do strany ja, on z nej vystúpil. Žiadalo sa mu žiť slobodne a nezávisle. Tak, ako žil vždy.

Pekár a jeho syn / Po čase sa otec s rodinou presťahoval do Fedýmeša (dnes Úľany) nad Žitavou. Po dlhom čase konečne našiel voľnú pekáreň. Starý pekár zomrel, mohol nastúpiť na jeho miesto a byť sám sebe pánom. Nebolo to bohviečo, lebo mnohé gazdinky v tom čase boli bez peňazí a tak si radšej chlieb piekli doma. Malé domáce pece vykurovali kukuričným kôrovím. Aj keď chlebík nemal takú kôrku ako z veľkej pece, nemuseli za pečenie platiť.

Napriek tomu otec bol nesmierne šťastný, lebo sa mu po rokoch splnil dávny sen – stal sa z neho samostatný živnostník. Ožil, s rozžiarenými očami pretŕčal svoju hruď pred starým otcom, hrdil sa, že konečne aj on robí na svojom. Mal búrlivú dušu. Robil si smelé plány, nechal sa unášať vábnymi predstavami. Žiaľ, tie sa mu neveľmi splnili, nech sa akokoľvek snažil. Keď mi mamka o tom všetkom rozprávala, často sa v jej očiach objavili slzy.

Jedno mi však z otca zostalo, aj keď som dospel a založil si vlastnú rodinu. Nikdy som sa nepoddal.

Zlaté Moravce /

*****

Mesto je postavené do tvaru podkovy, počasie tú býva príjemné, v kraji dozrieva tabak. Podkovu lemujú z jednej strany zelené lúky, z druhej strany pohorie Pohronského Inovca. Každý tu každého pozná, každý skromne a usilovne pracuje, žije si po domácky. Stoja tu stovky malých rodinných domčekov, v ktorých žijú Slováci i niekoľko maďarských rodín, čo sa sem nasťahovali po rozpade Rakúsko -Uhorska. Veď aj Varga-báči s manželkou a vtedy ešte iba s jednou dcérou sa prisťahovali k Inovcu z Budapešti.

V meste, tak ako v každom inom, žijú chudobní i bohatší ľudia; chudobní sa stýkajú s chudobnými, bohatí s bohatými. Zbohatlíkov v meste niet. Každý patrí do takej vrstvy, do akej ho zaradil osud. Vyšvihnúť sa spomedzi chudobných medzi bohatých, to sa tu nedá. Každý tu toho druhého tak pozná, že by chudáka za bohatšieho ani neuznal. Hoci bol Varga-báči Maďar a prvá dcéra sa mu narodila v Maďarsku, dobre sa mestečku prispôsobil. Kde chlieb ješ, tam sa statočne drž, tak si obmieňal príslovie, aby vyzeralo, že ho možno sám vymyslel.

...Ľudia v meste mali Varga-báčiho a celú jeho rodinu radi. Obľúbili si i chlapca, ktorý u nich býval....

L. O.: Zlatňanka, 1984

*****

Pochádzam z relatívne malého, ale významného bývalého župného, teraz ešte stále okresného mesta Zlaté Moravce. Život svojich predkov som opísal v citovanom románe i v niektorých ďalších knihách (napríklad v románe Zia).

Prvá písomná zmienka o nich je už v Zoborskej listine z roku 1113. Od roku 1564 sa vyvíjalo ako zemepanské mestečko. Vznik mesta spadá zhruba do 15. storočia, keď mu kráľ Ferdinand daroval erb. Potvrdil ho v roku 1668 Leopold I. a neskoršie Ferdinand V. Roku 1735 sa stali sídlom Tekovskej stolice, ktorým predtým 150 rokov boli neďaleké Topoľčianky.

Ladislav Majténi (Majthényi) objavil v okolí mesta hlinu s výnimočnými vlastnosťami a postavil tam pec. Po ňom začali páliť hlinu aj iní. Spočiatku vypaľovali tehly v kruhových peciach, postupne sa začali vyrábať aj škridly, korýtka, dlaždice, rúry. Najznámejšia bola tehelňa Alberta Petöho. V meste bol aj cukrovar, liehovar, octáreň i parný mlyn. Už v roku 1918 tu zasvietili prvé žiarovky. A keď v roku 1913 založili gymnázium, mesto ovládli študenti zo širokého okolia. Zlaté Moravce oddávna hrali dôležitú úlohu v histórii celého horného Požitavia. Ľudia z okolia sem prichádzali na trhy a jarmoky, do učenia, do škôl, do úradov a nemocnice, do obchodov, kostola, do kasární, divadla i kina. Prichádzali sem peši i na bicykloch, na vozoch, bričkách i panských kočoch. Mesto obyvateľov zjednocovalo. Chodili sa sem žalovať i súdiť, kupovať i hľadať robotu, predávať i žobrať.

Zlatomoravčanov ľudia z okolitých dedín prezývali šiflikári. Mešťanov, najmä mládež to dráždilo a tak to dedinčanom vracali tým, že ich prezývali lupinári či kukučkári a podobne.

Žili tu Slováci i Maďari, bývalo tu aj zopár Čechov Väčšinu tvorili katolíci. Našlo sa aj dosť Židov a evanjelikov.

Hoci vtedajšie časy neboli stvorené na romantické rojčenie, ako mladý chlapec som sa tu cítil medzi ostatnými dobre. Začal som tu chodiť do školy, pásol kozy, husi, mal som okolo seba veľa domácich zvierat, najmä psov a mačky, ktoré sa neuveriteľne rýchlo rozmnožovali. No obľúbili sme si ich a nikto ich nechcel utratiť. Ako deti sme chodili bosí po strniskách, brodili sme sa v Hostianskom potoku, ktorý sme v našej časti mesta volali  Zlatnianka, lebo sa tu kedysi ryžovalo zlato. V Žitave veľmi nie, lebo tá pretekala stredom mesta. Poskakovali sme okolo ohníka, žmurkali na dievčatá. Neraz sme nespútane šantili. Preskočili sme ploty, susedom obtrhali, neraz doslova ošklbali ovocie. Vytvorili sme si celú škálu dohovorených signálov, aby nás nechytili. Po vyučovaní sme sa stretávali, hrali futbal, kúpali sa v Starej vode. Tak sa volalo staré koryto Žitavy. Bolo nám dobre. Ale raz sa musí všetko skončiť. Tak uplynuli aj časy môjho bezstarostného detstva.

Do sveta / Jedného dňa prišiel do Zlatých Moraviec otec, ktorého všetci – ako bolo v tomto kraji zvykom – volali apo. Vyhlásil, že zábavám je koniec a berie si ma domov. Už som vraj podrástol, síl mi pribúda, treba ma zapriahnuť do poriadnej roboty, aby som tu načisto nezlenivel. Takže oddnes si ma berie pod kuratelu on.

Nuž, nebol som tým nijako nadšený. Poznal som otcovu prchkú povahu a v priebehu nasledujúcich minút sa mi všeličo premietlo v hlave. Vzápätí som si uvedomil, že bolo by zbytočné vzpierať sa, reptať či plakať. Nič mi nepomôže, musím ho pokorne nasledovať.

Kým mi stará mama v slzách vkladala veci do kufra, otec sa so starým „apom“ zhovárali. Zhodli sa, že ani v ďalších rokoch ich úspešný život nečaká. Obávali sa, že politické pomery v Európe budú viesť k vojne, k utrpeniu miliónov ľudí. Očakávali tragické časy.

So smútkom a slzami v očiach som odchádzal zo svojho rodného mesta, kde som mal toľko priateľov, s ktorými som prežil krásne chvíle. Mal som nadovšetko rád svojich starých rodičov, lúky, lesy i vŕšky, ktoré mesto obklopovali. Miloval som voňavé lipy, ktoré dávali potravu včelám a chudobní i bohatí si pochutnávali aj na chutnom čaji z ich  kvetov. Obľuboval som mladé výhonky gaštanov, ktoré rástli všade na uliciach i parkoch a v čase kvetu žiarili ako svietniky. Mal som rád papradie na svahoch, na ktorých som často spolu s mamou zbieral maliny alebo černice. Miloval som to slnečné mesto, ktoré aj v nevľúdnych časoch dýchalo na mňa prítulnosťou a pohodou.