Elena Hidvéghyová-Yung

DÁŽĎ SLIVKOVÝCH KVETOV (ukážka)

Elektronická kniha

I

ALLEGRO MAESTOSO

Duša má svoje dejiny presne tak ako svet či celý kozmos. Jediný deň, dokonca okamih, môže v súkromných dejinách duše znamenať presne toľko ako jeden veľký, pamätný deň v histórii ľudstva. Jediný rozdiel je v tom, že pred svetom to väčšinou ostáva ukryté. A predsa. Tie príbehy sú všade okolo nás. Dramaticky silné. Vypovedané alebo nevypovedané. Navždy ukryté v hlbinách duše. Uchované len v duchovnej štruktúre vesmíru. Iné zaznačené do písmen. Mediálne zverejnené, niektoré dokonca sfilmované. Na tom vôbec nezáleží. Alebo áno?

Peking 19. august 1993

Pod klenbou obrovskej vázy s nahnívajúcimi kvetmi, medzi porozhadzovanými tabletkami xanaxu leží neveľká fľaštička s jasnočervenou etiketou. Žiaria na nej dva čínske znaky v zlate: Ťing-chun – Duša sily. Drahá, tmavohnedá tekutina, údajne vyrobená z pohlavných žliaz tigra a storočného koreňa ženšenu. Verím jej. Mechanicky, ako každé ráno, po nej siahnem, druhou rukou zapínajúc rádio. Naliehavo potrebujem odohnať podivnú pachuť noci. Snívala sa mi krv. Veľa tmavej krvi. Unikala z môjho tela a ja som ju nevedela zastaviť.

Je niečo po jedenástej. Ozýva sa znelka pravidelnej nedeľnej relácie. Kontakt… Dúfame, že ste sa rozhodli toto nádherné predpoludnie stráviť v našej spoločnosti, afektovane a závratnou rýchlosťou chrlí zo seba akási mladá čínska moderátorka. Určite vychudnutá a riadne našminkovaná, s dlhými nalakovanými nechtami. Vlastne… ktovie. Vzápätí spakruky spomenie zopár kuriozít západného bulváru: škandál, pre ktorý sa rozišla so svojím snúbencom filmová diva N. Y. Bizarné detaily z aukcie storočia, na ktorej sa vydražili nielen obrazy, ale aj osobné predmety vrátane parochní a voňavkových flakónov z pozostalosti veľkého E. W. za astronomické sumy… no a na aktuálnu tému o rýchlom a bezbolestnom chudnutí sme si do nášho pekinského štúdia pozvali uznávaného odborníka, pána Žen.

Ďakujem, nepotrebujem. Dávno som prišla na to, kedy človek spoľahlivo chudne i kedy zákonite priberá. A súkromie známych osobností mi bolo ukradnuté. Sama som dlhší čas žila po boku slávneho muža. Mohol byť často v masmédiách. Stačilo, keby o to stál.

Áno, na prvý pohľad sa všetko krútilo okolo mediálnej kampane. Bojovať o ich priazeň. Byť s nimi zadobre. Vedieť sa predať… V Bratislave, v Pekingu. Všade. Nevyhnutné, ak chcel človek urobiť dieru do sveta. Platilo to pre väčšinu ľudí. Výnimkou mohli byť azda len géniovia.

Kontakt… Sme tu len pre vás, dajte o sebe vedieť, napadne mi priblblý slogan z najnovšej reklamy renomovanej firmy. Alebo ten éterický, nechutne androgýnny mužský hlas s pochybnou výzvou: No nezabúdajte, pre nás číslo jeden ste vždy vy. Samozrejme, dám o sebe vedieť. Celému svetu – ako inak! Trpko som sa usmiala a s pocitom hlbokého odporu som to vypla.

Dnes som sa akosi príliš dlho maľovala, stále nespokojná s výsledkom dobre natrénovaných pohybov. Hnala ma neskrotná túžba vyzerať v dnešný deň lepšie ako inokedy.

Liang… Čo teraz asi robí?

Možno bol znovu dlho do noci v ateliéri. Ale už je dávno hore. Sedí na zemi, fajčí, obdivuje kvety, čo pre mňa kúpil – voňavé a krehké. Vo svojej bujnej fantázii pritom myslí na moje telo, vôňu pokožky, vlasov. Na všetky obľúbené rekvizity nášho milovania… A opája sa pocitom, že ma má. Že mu patrím. Aspoň telom.

Ktovie, kam založil tú knihu s obrazmi môjho obľúbeného maliara, čo som si minule uňho zabudla. Aj on maľoval výlučne ženy. Lenže pred vyše sto rokmi. Väčšinou dámy z lepšej spoločnosti, s hlbokými dekoltmi, bohato ovešané šperkami. Cítila som vôňu ich púdrov a málo sofistikovaných voňaviek (tu a tam s jemnou prímesou potu). Na tých obrazoch bolo mnoho zlata i striebra, drahokamy, perly, hodváb, líčidlá. Ponúkali úžasnú spleť rafinovaných ornamentov, dekorácií. Hýrili bohatstvom farieb a nesmierne ma fascinovali.

Na tú knihu som natrafila v najväčšom pekinskom kníhkupectve úplne náhodou. Keď som ju Liangovi s nadšením ukazovala, len stručne poznamenal:

– Viem. Mnohým sa páči. Dúfam, že sa neurazíš, Angela, ale na môj vkus sú tie obrazy príliš vyumelkované.

Jasné. To bol celý on. V prvej chvíli som nevedela potlačiť sklamanie. Vždy som túžila po dokonalej harmónii. Aj pokiaľ išlo o vkus a životný štýl. (Naivné, viem.) Našťastie nezhody medzi nami boli len vzácne.

Liang strávil dlhé roky v Európe a viaceré návyky si uchoval aj po návrate domov. Mnohé veci, pre Číňanov vôbec nie bežné, vedel doceniť rovnako ako ja. Napríklad voňavú kávu zo starožitnej šálky s krásnou striebornou lyžičkou… uvažujem temer nahlas, sypúc si do tej dnešnej akosi priveľa cukru.

Na jeseň mal prísť za mnou do Bratislavy. Chcela som ho vziať do mojej obľúbenej džezovej kaviarne na korze. Povodiť ho po historickej pešej zóne, po galériách, múzeách. Nie je to žiaden Paríž, ale aj tak. Chcela som mu ukázať malebnú vilovú štvrť na kopci pod Hradom, kde som bývala. Moje rodné „mini veľkomesto“ na brehu rozľahlej rieky malo svoje čaro. Peking bol oproti nemu len jedna veľká, šíra rovina. (Úžasná výhoda pre cyklistov.) S Liangom sme dokonca plánovali precestovať celé Slovensko.

Určite nič netuší. Niekoľko dní bol preč, až dnes sme sa mali konečne stretnúť. Často mi volával. Vždy opakoval to isté. Presne tie isté slová. Vedela som ich naspamäť. Myslel to všetko úprimne? Doriti. Kto sa v tom má vyznať?!

Môj dlhodobý vnútorný boj s používaním vulgarizmov a slov akéhokoľvek hrubšieho razenia – je ich všade navôkol priveľa – sa mi nepodarilo jednoznačne vyhrať. Mnohé som vyškrtala. Ale ak dobre počítam, na štyroch-piatich miestach v texte s definitívnou platnosťou ostali.

Nie, to mu nemôžeš urobiť! Si krutá, ozývali sa opäť neodbytné hlasy môjho vnútra. Ustavične ma prenasledovali, zúrivo sa bili s tými druhými. Až donedávna boli silnejšie. Lenže za tých pár dní, čo bol Liang odcestovaný, som získala nesmierne dôležitý odstup. Navyše predvčerom sa mi prisnil zvláštny, neobyčajne živý sen. Dal by sa z toho natočiť kratučký film bez slov. Len hudba a rozmazané ľudské hlasy s echom.

Blúdim spletitými chodbami temného zámku. Neviem nájsť cestu von. Kde-tu narážam na hlúčiky čudných mužov v oblekoch. Rehocú sa divým, zbesilým smiechom. Naskakuje mi husia koža. Nepatrím sem. Neviem ani, odkiaľ som prišla, ani kam idem. Neúprosne šedým dusnom je opradené všetko, kamkoľvek pozriem. Detailný záber kamery: po vlhkej pavučinovej stene lezú tučné chrobáky. Čierne, s dlhými nohami a ešte dlhšími tykadlami. Hnilobný pach plesne. Nekričím, ani neplačem. Nikoho som sa nič nepýtam. Nič nečakám. Pochmúrna hudba sa pozvoľna zrýchľuje. Sama, naplnená zvláštnym prázdnom, polomŕtva sa vlečiem, kam ma oči vedú.

Po nejakom čase sa ocitnem pod holým nebom, v úzkom tienistom dvorci. Film je stále čiernobiely, obraz sa zahmlieva, pochmúrna hudba sa zintenzívňuje na vivace nervoso. Na konci dvora sa v múroch črtajú akési vrátka, pomaly, trochu nedôverčivo ich skúšam otvoriť. Nie sú zamknuté. Len akoby priprené drevenou závorou, čo rýchlo povolí… Do očí mi udrie rozžiarená slnečná lúka, svet plný farieb obraz sa náhle vyostrí a nezakalenej radosti. V diaľke sa bezstarostne zabáva skupina mladých ľudí v mojom veku. Všetko úplne na dosah ruky, závratne blízko. V prvej chvíli stojím ako omráčená. Vzápätí sa rozbehnem za nimi. Dychtivo ako malé dieťa do náručia matky. Odkliata. S nečakaným návalom síl.

Ten sen mi nesmierne pomohol. Bol jasným znamením. Darom. Vlial mi dôveru a istotu do budúcnosti. Cítila som to veľmi presne a bola som zaň nekonečne vďačná. Hoci už dávno ku mne doliehali tiché varovania, ignorovala som ich. Ustavične som si zamieňala pojmy láska – súcit, súcit – sebazničenie. Ale počas dnešnej poloprebdenej noci som sa definitívne rozhodla. Niečo ma hnalo neodkladať to rozhodnutie už ani minútu. Sám seba človek nesmie klamať, ani si nič zastierať, opakujem si polohlasne. V opačnom prípade na to trpko dopláca – telo i duch. Tá moja prekliata ohľaduplnosť a chorobný syndróm sebaobetovania! Musela som to mať v génoch. Nemohla som za to. Moji rodičia boli normálni. Ani ma k tomu nikto nevychovával. Pochybujem, že sa to vôbec dá. Súcit nemôže byť predsa základom manželstva a on to tiež musí uznať.

Musí?!

Vlastný obraz v zrkadle ma konečne ako-tak uspokojil. Malým zrkadielkom si už len kontrolujem účes zboku a robím posledné úpravy.

Ako to, že on nikdy nechcel vidieť tie obrovské plochy môjho ducha, čo ostávali nahé?! Veď bol o devätnásť rokov starší, skúsenejší. Čo nemal oči, alebo tak dokonale vedel klamať sám seba? Áno. Jemu bolo so mnou dobre. Stále ma mal k dispozícii. Vo všetkom. Bez toho, aby to nejako explicitne vyžadoval. Nekonečná úcta a obdiv, ktoré som k nemu po celý čas prechovávala, fungovali ako silné afrodiziakum. Nesúviselo to s nedostatkom hrdosti, ako by túto problematiku nasvietila moja mama. Páčilo sa mi to. Ja sama som to tak chcela.

Často sme boli spolu ako „oblaky a dážď“, jün-jü (s toľkou poetickou vzletnosťou nazývali Číňania spojenie muža a ženy). Veľmi často. Lianga to dobíjalo neuveriteľnou silou. Mňa v mojej márnivosti fascinovalo, ako na mne visí. Na energii môjho tela, na mojej pokožke, dotykoch, vôňach. Bol mnou posadnutý. Vravel, že mám v sebe strašne veľa jinu.

Raz sa mi dokonca priznal, že sa ma trochu bojí. Ale bolo to len raz. Vraj mám nad ním absolútnu moc. To ho desilo a dráždilo zároveň. Podľa mňa preháňal. Ja som to tak necítila. I keď zaiste som bola márnomyseľná a samoľúba. Aspoň trochu. Ako každá „normálna“ žena. Lenže nikdy by som svoju pozíciu nezneužila. Chladnokrvnosť dravej šelmy mi bola cudzia.

Niečo hlboko v mojom vnútri sa však od istého času vzpieralo. Búrilo. Ťahalo od neho preč. On to odmietal vidieť. Uhýbal. Nechcel to riešiť. Vlastne jediné riešenie by bol býval rozchod. Oveľa skôr. Liang bol strašný a bezohľadný egoistický hajzel… Vzápätí sa mi zdalo, že mu krivdím, a v duchu som ho odprosovala. Liang!

Vtedy som ešte celkom nechápala, že mnohé vzťahy nie sú na celý život. Preto je nesmierne dôležité rozpoznať tú správnu chvíľu, keď treba odísť. Nie zbabelo utiecť. Ale dôstojď odísť. Korektne a zároveň rozvážne. V súlade s vlastným vnútorným hlasom. Odísť, prv než človeka vzťah s iným človekom začne ničiť, požierať, tráviť, rozleptávať. Zachovanie vnútornej celistvosti ako svätý zákon. Esenciálny a nemenný.

Hlboko do výstrihu som si pripla priesvitnú hodvábnu ružu. V komplet čiernom výstroji s extravagantnými tmavými okuliarmi som pripravená na odchod. Z dverí sa však odrazu vrátim. Vyzujem si topánky a so skríženými nohami sa na chvíľu uvelebím na posteli.

Zvláštne: tie bledomodré poťahy s veľkými pastelovými kvetmi sa mi páčia. Vzdušné, nežné, bez hraníc a kontúr. Ako moje sny. Príjemne hladiace, vláčne, oblé. No predsa. Keby som sa mala dnes do týchto farieb a vzorov obliecť, určite by som vyskočila z kože.

Ktovie, koľko ľudí na svete dnes vyskočilo z okna.

Toto je najsmutnejší deň. V tónoch extrémne fialovej a striebornej. Poviem Liangovi, že už nevládzem. Že odchádzam. Navždy… Bože! Na okamih sa zhrozím a zhlboka sa nadýchnem. Pohľadom zablúdim na nočný stolík. V chaose, ktorý tam vládne, sa vyníma fľaštička so žiarivým nápisom Ťing-chun. Môže mať vôbec sila nejakú dušu?! (Inak, prípustný by bol aj preklad Duša energie, alebo Esencia sily, Koreň sily. V mojom vedomí Slovenky určite Elixír života.) Bez rozmyslu si dám ďalšiu dávku – hoci užívať sa to malo len raz za deň… a mimovoľne vytiahnem spod vankúša najvzácnejšiu zo všetkých vecí: hrubý zošit potiahnutý zeleno-zlatým brokátom. Celý popísaný úvahami, najrozmanitejšími výrokmi, citátmi a mojimi vlastnými polemickými komentármi, poznámkami (zväčša pripísanými ceruzkou, občas perom). Popri úryvkoch z diel literátov, filozofov a teológov sa tu našli aj texty z oblasti psychológie či psychiatrie.

Ťažiskom boli úvahy o duši, o duchovných procesoch v človeku. Myšlienky, ktoré som našla u iných ľudí, ale dokonale rezonovali s mojím vnútrom. V istom zmysle akoby boli moje vlastné. Brokátový zošit bol nesmierne dôležitou, priam organickou súčasťou mojej bytosti. Niečo ako druhý, „externý mozog“. Áno, to je ten najpresnejší výraz. Keby som ho z nejakého dôvodu stratila, prišla by som nielen o kúsok mozgu, ale možno aj o kúsok mojej duše.

V tých časoch sa ešte veci neukladali do počítača, v čínštine doslova do „elektronického mozgu“ (tien-nao). Hoci ja si dodnes údaje svojho „externého mozgu“ zaznamenávam drobným, úhľadným písmom do rôznych zápisníkov, zošitov a zošitkov. Milujem papier. Jeho dotyk, zvuk i vôňu. Vraj ho vynašli Číňania. Vynález vynálezov. Biele zlato. Som im zaň nesmierne vďačná.

Záverečná časť brokátového zošita patrila textom najintímnejším – mojim vlastným neúspešným básnickým pokusom a básnickým polotovarom. Náhodne otváram: jedna z prvých „básní“, datovaná pred vyše pol rokom s pracovným názvom Paradox. Chcela som ju dať Liangovi v čínskom preklade ako dar. Venovanie – v súlade s čínskou uhladenosťou – by bolo zrejme čosi ako „môjmu nežnému a vzácnemu učiteľovi“. V skutočnosti som mala na jazyku aj iné, oveľa zemitejšie slová. Ale ktovie, komu by sa to raz celé dostalo do rúk… Čo je napísané, je vždy chúlostivé. Zdržanlivosť bola namieste.

Báseň nakoniec ostala len skicou:

tesnejšie a tuhšie ako had I-tan

ovíjaš celé moje krištáľovo čisté

spiace telo

kožu však ja zvliekam

ožívam

Pred pár mesiacmi som tomu verila. Teraz mi bolo jasné, že tá báseň je holý nezmysel a ostane navždy nedokončená. Je neuveriteľné a poľutovaniahodné, kam až človeka dokáže zahnať sebaklam. Vlastne, na začiatku, celkom na začiatku nášho vzťahu som to presne tak cítila. Ožívala som. Alebo nie? Už sa v tom sama nevyznám. V preplnenom popolníku prudkým pohybom zahasím cigaretu. Už len vstať a odísť. Triumfálne, a predsa so sklonenou hlavou.

Naposledy si skontrolujem obsah kabelky: kľúče od Liangovho bytu, krížik z ruženca – pamiatka na domov, kapsička s kozmetikou a liekmi, hrebeň, mamin posledný list s krásnymi známkami na obálke (vedela som ho už skoro celý naspamäť), zázvorové cukríky, malý hodvábny zápisník s perom, voňavka, peňaženka… Je tam všetko. Aj kondómy. Nechala som ich tam, hoci som vedela, že dnes ich nebudem potrebovať. Vložím do kabelky ešte nový balíček papierových vreckoviek a celá v čiernom, na vysokých čiernych podpätkoch, pomaly vykročím ku dverám, sťaby na pohreb. Ale komu vlastne?

Na ulici sa mi podlomili kolená. Od vyčerpania a hladu. U mňa doma totiž nebolo poriadne do čoho zahryznúť. V kredenci sa povaľovali len dva balíčky špagiet, ryža a zopár strúčikov cesnaku.

Vchádzam do brány najväčšej západnej fastfood reštaurácie v centre Pekingu, hneď vedľa námestia Tchien-an-men. Veľká atrakcia, prvá svojho druhu v Číne. Je otvorená len niekoľko mesiacov, od počiatku však pripomína obrovský živý úľ. Chodia sem húfne cudzinci, rovnako ako Číňania. Ozajstná križovatka národov uprostred dvanásťmiliónovej metropoly. Vždy som sa tu cítila dobre. Výnimočnú, nečínsku atmosféru umocňovala západná hudba.

Navyše reštaurácia je len pár minút od Liangovho bytu. Mám to po ceste. Niekedy sme sem zašli aj spolu. Na poschodí nás čakával obľúbený stolík pre dvoch, s výborným výhľadom na jednu z najrušnejších ulíc v celej Číne. Keď som bola sama, sedela som tam veľmi dlho. Ak si ku mne chcel prisadnúť nejaký muž, vždy som naznačila odmietavé gesto. Pozorovala som život vonku, zapisovala si rôzne postrehy o Číňanoch alebo som si niečo čítala. Keďže na horné poschodie chodievalo málo ľudí (pre Číňanov to tu bolo buď príliš drahé, alebo príliš fádne v porovnaní s ponukou čínskych reštaurácií), stolík býval väčšinou voľný. Dnes som sa však nezdržala dlho.

Akútny hlad bol preč. Výnimočne bez dezertu, len s osladenou kávou. Teraz mi trochu vadil ten papierový pohárik s čudnou plastovou paličkou namiesto lyžičky. Ale nič sa nedá robiť. Náhlivo vstanem a vyberiem sa dolu schodmi smerom k východu. Už nechcem stratiť ani minútu. Čierne okuliare ma zahalia do pomerne bezpečného pláštika anonymity. Ešte posledný dúšok príjemne chladivého vzduchu z klimatizácie, posledné tóny akéhosi evergreenu… a rázne vykročím von. Späť do zovretia dusnej augustovej horúčavy.

Ešte počas obeda som zistila, že mi došli cigarety. V Pekingu sa predávali doslova na každom rohu, a tak som sa pristavila hneď pri prvom predajcovi. Tentoraz to bola výnimočne žena. Sedela uprostred chodníka na ministoličke, pestrofarebný tovar mala naukladaný v neveľkej drevenej truhličke. Ponúkala všetky západné značky od výmyslu sveta a vedľa nich zhruba rovnaké množstvo čínskych. Fajčila som mentolové cigarety s legendárnym názvom Fej-ma, Lietajúci kôň. Obľúbila som si ich najmä pre inšpiratívny fialovo-zlatý obrázok na škatuľke.

– Už si obedovala? – priateľsky sa na mňa usmeje tá žena.

Čo ju do toho?! Vzápätí si však uvedomujem, že je to úplne bežný, priam tuctový pozdrav v čase poludnia. Jej bezstarostná bodrosť ma zarazila. Nemám práve na to náladu. Kým lovím peňaženku v útrobách veľkej čiernej tašky, opäť ma chytí záchvat silného kašľa. V prvej chvíli chcem na ňu vychrliť, že mám prefajčené pľúca, možno som ťažko chorá a onedlho zomriem… Ale ovládnem sa. Na jej krotkú otázku spoza čiernych okuliarov len mlčky prikývnem.

Mala by som si brať príklad z Číňanov: navonok sa snažia byť milí, veselí, nesťažujú sa ani nezaťažujú druhých. Veľmi neradi hovoria o chorobách, o nepríjemných veciach vôbec. Načo vnášať depresiu do takéhoto utešeného slnečného dňa?

Zaplatím, poďakujem a ponáhľam sa preč. Teraz už bez otáľania rovno k nemu.

– Povedz, – chytil ma náhle za ruky a vzápätí silou vôle pustil. – Naozaj to musíš urobiť? – A už tichším hlasom dodal: – Ja ťa potrebujem, Angela… Nemôžeš pri mne ostať?

Sklonila som hlavu.

Liang vlastnil bohatý svet fantázie. Rozprávku, v ktorej sa pokúšal naplno žiť, a bezvýhradne najdôležitejšie miesto v tomto bájnom svete patrilo mne – mala by som sa z toho tešiť. Malo by ma to povznášať.

Naozaj musím od neho odísť?!

Počas trvania nášho vzťahu som si kládla tú otázku tisíckrát. Liang mi ponúkal bezstarostný život. Po jeho boku som mohla cestovať a venovať sa všetkým svojim záľubám. Pri mne by ti nič nechýbalo, hovorieval.

Žiť nekonvenčne, ideálne na voľnej nohe – to ma lákalo. Inak by som žiť asi nedokázala. Lenže on nechápal, ako veľmi som za posledné mesiace trpela. Cítila som obrovskú zodpovednosť za neho i za seba. Umárala ma túžba nesklamať ani jedného z nás. Zároveň som sa zúfalo a neúspešne pokúšala vyzdvihnúť samu seba čo najbližšie k oltáru, na ktorý si ma položil. (Otrasné klišé, no a? Je výstižné.) To však nebol jediný problém.

– Nie. Ja nemôžem inak, Liang, – poviem po chvíli ticho, ale pevne. Bez náznaku pochybností.

Potom veľmi dlho ostaneme sedieť mlčky oproti sebe. Priestorom víria jemnučké, pichľavé úlomky trblietavého skla. Zabodávajú sa hlboko do obnažených údov. Vôbec neviem, koľko času ubehlo. Mám strach zo svojej radikálnej rozhodnosti. Odrazu ma zaskočila. Zastihla ma nepripravenú. Na okamih opäť pátram, či je naozaj všetko tak, ako vravím. Či som sa nepomýlila. Či to nemám vziať späť. Veď ešte nedávno sme spolu uvažovali o svadbe…

Nie! spamätala som sa.

Rozchod sa vlastne neúprosne blížil od samého začiatku nášho vzťahu. Viedlo k nemu nespočetne veľa rozhovorov a hlavne mojich vnútorných monológov v Liangovej prítomnosti. Bez toho, aby som si to uvedomovala. Všetko už bolo prebrané a rozanalyzované do najmenších detailov. Za celý ten rok všetko vyslovené. Naplnené a dokončené.

Najvyšší čas pobrať sa. Už nevládzem uniesť atmosféru tej malej izby, kedysi pre mňa najmilšej v celej obrovskej Číne. Pomaly, opatrne vstanem, akoby som sa bála, že do niečoho narazím, a vykročím.

On sa ani nepohne.

– Ale na Vianoce a narodeniny si určite budeme písať, dobre? Budem chcieť vedieť, ako sa máš, – trochu nesmelo sa k nemu ešte obrátim.

Sama som nevedela, či to chcem a či mu budem písať. Zúfalo som však potrebovala aspoň čiastočne zahladiť hranu ostria, čo som po sebe zanechávala.

– Listy nie. Ale budem ti posielať fotky svojich obrazov a sôch. Z nich pochopíš všetko, – povie pomaly, sťaby zo sna.

Jeho reakcia ma potešila i povzbudila. Vždy som túžila ostať po rozchode s mužom jeho priateľkou, hoci zatiaľ sa mi to nikdy nepodarilo.

On celý čas na mňa ani raz nepozrel.

Tesne pri dverách som sa ešte na chvíľu zastavila. Malý kuchynský kútik sa topil v použitých pohároch a šálkach od kávy. Za ten čas, čo tu Liang bol sám, už nebolo z čoho piť. Chcela som všetko poumývať. Považovala som to za svoju „ženskú úlohu“ dokonca i v tejto chvíli. (Dúfam, že som teraz nepobúrila feministicky orientovaného čitateľa.) Ešte chvíľu ostanem, trochu to tu upracem… chcela som navrhnúť, ale zarazila som sa. Tá myšlienka mi pripadala akosi absurdne, až cynicky. A potom, on by mi to určite nedovolil.

– Dobre teda. Tak ja idem… – naposledy sa odhodlávam.

– Áno, choď, – povie dutým, bezvýrazným hlasom.

– Zbohom, veľa šťastia!

– Aj tebe…!

Chvatne som sa obzrela.

Ležal uprostred izby ako podťatý strom. Zrak upieral kamsi ďaleko, do neznáma.

Celý ten rok, čo sme boli spolu, som u neho mala domov. Hneď po prvom týždni mi dal kľúč od svojho bytu so slovami: Budem rád, keď prídeš, hocikedy. Znelo to ako dôrazná výzva, priam rozkaz.

Dnes som mu kľúče chcela vrátiť s tým, že ich už nebudem potrebovať. Ale on ich neprijal. Chcela som byť rázna. Ako som si to vopred zaumienila. Preto som len mlčky položila kľúče na zem, ku dverám. Nepatrili mi.

Vtom som začula za sebou ešte jeho tichú prosbu, takmer bez vydania hláska:

– … a tie dvere nechaj, prosím, otvorené.

Vykročila som. Nedokázala som sa obzrieť. Bála som sa. Orosený pohľad jeho priesvitných očí ma však ešte veľmi dlho sprevádzal.

Ako nepríčetná som sa motala ulicami preplneného centra. Ľudia na mňa vyvaľovali oči, niektorí sa za mnou obzerali. Bolo mi to úplne jedno. Netušila som, čo zo mňa vyžarovalo alebo pohasínalo. To obrovské napätie však poľavilo. Cítila som akúsi vesmírnu ľahkosť, úľavu a pocit nedefinovateľnej „čistoty“. Akoby som skoncovala s niečím smrtonosným. Možno to znie príliš pateticky a nadnesene. Lenže presne tak som to cítila.

Hoci som milovala samotu, nástojčivo som v tej chvíli potrebovala takýto, hoci len anonymný kontakt s ľudstvom. So živými ľuďmi. Naraz mi boli všetci neuveriteľne blízki. Chcela som pre nich niečo urobiť. Niečo nesmierne dobré. Pomôcť im. Pohľadom som si ich hladila a neviditeľne túlila k sebe. Prvý raz v živote ma zaplavoval zvláštny, intenzívny pocit tajomného, priam mystického spojenia s celým svetom a s jeho údelom. S bolesťou.

Po nejakej chvíli som sa ocitla na rohu jednej z najrušnejších ulíc celej Číny. Honosná, notoricky známa Wang-fu-ťing. Na chvíľu som zastala a s úžasom som všetko pozorovala: ľudia si nasadzovali slnečné okuliare, obzerali sa za peknými ženami, prihládzali si vo vetre vlasy, pozerali na hodinky, telefonovali z pouličných búdok (mobil ešte neexistoval), zastavovali taxíky, odhadzovali jednorazové papierové poháre, pripaľovali si cigarety, hľadeli na svoj odraz vo výklade, vchádzali do kozmetických salónov, kupovali kvety, vyjednávali s predavačmi ovocia, prepočítavali si v hlave peniaze, rozmýšľali nad tým, ako vykĺznuť zo škrtiacej slučky mileneckého vzťahu alebo z manželstva. Túžili radikálne zmeniť svoj život. Znovu nadpojiť roztratené ohnivká duše. Zdalo sa im, že to nedokážu. Radšej tie myšlienky odsúvali. Preč, za okraj. Ale ony sa vracali. S väčšou alebo menšou intenzitou.

Mnohí sa trápili, ako prestať s fajčením, ako schudnúť. Morili svoje telo rozličnými drastickými diétami. Dobrovoľne, za drahé peniaze sa ponižovali pred odborníkmi na výživu, ktorí ich na začiatku sedenia vždy nahnali na váhu – no ručička nie a nie klesnúť. Zväčša sa krútili v začarovanom kruhu. Kým som chodila s Liangom, najmä v posledných mesiacoch, aj ja som sa strašne prejedala. Potajomky. Až donedávna.