Števa Opremčáková

Planisko 

(ukážka)

Elektronická kniha

Text © Števa Opremčáková, 2012

© HladoHlas Group, s. r. o.
Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin
info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk
Design © Pavel „Hirax“ Baričák, 2012
1. vydanie
Martin 2012

ISBN 978-80-89502-18-9

Nikto z nás nevie, aká bude ďalšia zmena,
aká nečakaná príležitosť sa objaví za rohom, čakajúca,
aby úplne zmenila význam našich životov.

Kathleen Norris

S pokorou a úctou venujem pánovi učiteľovi Jánovi Geškovi.

Kapitola prvá

Vtáčik, sirota a blázni

„Volám sa Žofia Kornfeldová a som sirota. Keby len to, som aj židovka. O tom som však dlho nevedela. Nepamätám sa už na mamu, ale na otca trochu áno. Teda len toľko, že ma nechcel. Bola som za šialenú a aj za kurvu. Keby len to... bola som aj adoptovaná,“ napísala Žofka na prvý list vytrhnutý zo zošita z minulého školského roka...

Svet detí je krutý. Koľko je takých, čo prežili svoje detstvo v kruhu milujúcej rodiny, v útulnom domčeku s veľkým dvorom, na ktorom šantí šťastný pes a na slnku vylihuje mačka? Také detstvo, aké sa idealizuje v čítankách? A detstvo sa potom stane odrazovým mostíkom do sveta dospelosti a spoločenských noriem. Noriem, ktoré časom rúcajú v človeku otvorené detské prejavy egoizmu a budujú komplikovanejšie spôsoby na dosiahnutie malého ľudského šťastia. Tie však vo svojej podstate nie sú o nič menej sebecké a bezohľadné ako detský plač. Potom už niet koho obviňovať, iba ak osud či – Boha. Príslušnosť ku ktorémukoľvek z náboženstiev však nemení základnú povahu človeka. Len vytvára ilúziu, že za osobné zlyhania nenesieme zodpovednosť sami. Že sa o ňu delíme s niekým, s kým máme uzavretú generálnu zmluvu o spravodlivosti.

Žofka veľmi zavčasu pochopila, že niet objektívnej spravodlivosti a konanie podľa akýchkoľvek noriem nič nezaručuje.

Narodila sa slobodnej matke Márii 22. mája v Betliari, malej dedinke na Gemeri. Z pôrodnice ju Mária priniesla do domu svojich rodičov. Bol to malý domček, učupený medzi dvomi väčšími v spoločnom dvore. Predný bol okázalý, s dvomi oblokmi na priečelí a s vchodom do pivnice. Vyzeral ako obstarožný fičúr s veľkým nosom. V ňom býval malý, hrbatý, asi päťdesiatročný muž, o ktorom sa hovorilo, že zbohatol predajom polí
v Jablonove, ktoré znenazdajky zdedil. Jeho dcéra, v Máriinom veku, sa len prednedávnom vydala za právnika, ktorý vďaka svojej bielej pleti a nepoddajným vlasom farby slamy vyzeral detsky neopotrebovane, ale zároveň čertovsky prefíkane. V zadnom dome bývala Kajaba a Joker. Nikto nepoznal ich skutočné mená a pre ich časté a hlučné opilecké spory sa o nich nikto ani nezaujímal. A v prostriedku sa krčil drobný domček, akoby ho tam ktosi vtisol nasilu. Vchod do kuchyne rovno z dvora a jediná izba.

– Ale so štukátorom! Ľudia žijú aj horšie, – hovorievala stará mama.

Oproti nim stála rozložitá usadlosť polesného na dôchodku, pána Bohunického, ktorý žil s manželkou a s rozvedenou dcérou. Manželka polesného napriek tomu, že lesk spoločenského postavenia a aj farba zelenej uniformy jej muža vybledli, vyžadovala oslovenie milosťpani a onikanie, zatiaľ čo ona hovorila s každým v tretej osobe. Keď sa s ňou stará mama rozprávala cez múrik gánku, Žofka im rozumela pramálo.

– Milosťpani, idú dnes do obchodu? Ja im mlieko a chlieb prinesiem, keď chcú, – volala stará mama.

– Vzala mi liter plnotučného a štvrtku čierneho. Ale iba ak šla doobeda, lebo mladá pani prídu na obed, – hlasno odvetila z vyvýšeného gánku pani polesná, aby ju dobre počuli ostatní susedia. Žofka v dome týchto prapodivných ľudí nikdy nebola, ale občas, keď podvečer rozsvietili krištáľový luster v prednej izbe a nestihli zatiahnuť ťažké závesy dávno vyblednutej olivovej farby, zazrela naleštený sekretár zaplnený pomaľovaným porcelánom. Bol taký nádherný, takmer ako v kaštieli, ale aj tak netúžila zájsť dnu. Ba naopak. Bola rada, keď pozornosti týchto ľudí unikla. Tušila, že by sa im nijakovsky nevedela zavďačiť. Dcéra milosťpanej s komicky natupírovanou, dohora vyčesanou ofinou a s vyzývavou, priam jarmočnou červenou farbou na perách pracovala ako pisárka na okresnom súde. Každé ráno odchádzala autobusom na svoje prestížne pracovisko a jej široko roztiahnuté kútiky úst bez náznaku úsmevu jasne dávali spolucestujúcim najavo jej nadradenosť.

Usadlosť milosťpanej a dom hrbatého suseda s oknami na ulicu boli spojené drevenou bránkou natretou čiernou farbou, ktorá sa otierala o šatstvo. Dom Máriiných rodičov nebolo od bránky vidieť a do ich kuchynského okna slnko nezasvietilo celý deň. Okno v izbičke zalialo slniečko len krátku chvíľu pred tým, ako sa zasunulo za plechovú strechu stavania milosťpanej. Drevený záchod bol pristavaný medzi domom večne opitého Jokera a chlievom, v ktorom bolo uskladnené drevo a uhlie chystané na tuhú gemerskú zimu.

– Čo si to len porobila... – privítala Máriu jej matka, keď sa vrátila z pôrodnice s dieťaťom v náručí.

– Vychovám ju sama, nepotrebujem nikoho, – odvetila tíško Mária. Cítila odhodlanie, akým matky obdarúva milosrdná príroda.

Mária pracovala na pošte za priehradkou a jej rodičia už boli na dôchodku. Po uplynutí šestonedelia sa vrátila do práce a malú Žofku nechala so svojou matkou. Už o pár týždňov sa však ozval Žofkin otec.

– Volám ti, Mária, lebo ti chcem navrhnúť malú dohodu, – opatrne nadškrtol Štefan po krátkom zdvorilostnom predslove, – bolo by dobre, teda chcem ťa požiadať, aby sme sa vzali.

– Vzali sa? – zatiahla Mária zaskočená týmto návrhom. – Žiadaš ma o ruku?

– No, ako by som ti to... – vysvetľoval Žofkin otec pomaly, zvažujúc každé slovo, aby Máriu nepopudil, – robím do politiky, ako isto vieš. Lustrujú ma, akoby som kandidoval za generálneho prokurátora. Nemyslím, že by bolo dobre, keby vyplávalo na povrch, že mám nemanželské dieťa.

– Teraz nerozumiem, – Márii sa zachvela brada. Ešte mala v živej pamäti, ako sa nevedela dočkať, než mu povie, že spolu čakajú dieťa. Hľadela mu hlboko do očí, aby zachytila každý poryv jeho duše. Tisíckrát si predstavovala, ako si kľakne, pobozká jej brucho, ako ju k sebe tesne privinie a všetka tá radosť, ktorá už niekoľko dní rozochvievala ju, sa razom rozdelí rovným dielom medzi nich oboch. On sa však na ňu osopil, pourážal ju, povyhrážal sa a odišiel.

– Nerozumieš ... – pokračoval mrzuto, – veď sa ti to snažím vysvetliť. Navrhujem ti, aby sme sa vzali, dám dieťaťu meno, aj tebe a potom sa v tichosti rozvedieme. Teraz rozumieš?

– Áno, rozumiem. Vydám sa za teba a rozvedieme sa, – rýchlo povedala Mária. Bála sa, že ho rozhnevá, aj keď nechápala, prečo sa ho bojí.

– Dobre, keď rozumieš. Takže?

Mária zvesila plecia, podišla k postieľke, v ktorej spala Žofka, a akoby im obom povedala:

– Dobre.

V kútiku duše dúfala, že keď Štefan príde a uvidí tú rozkošnú bytôstku, ktorá vzišla z jeho tela, už nikdy neodíde. Dojednala sobáš a v jednu júnovú sobotu sa za Štefana vydala. Prišiel oblečený v hnedom menčestrovom saku, zdržal sa len nevyhnutný čas a hneď zase odišiel. Na Žofku sa ani nepozrel.

Rozvod so Štefanom prebehol tak rýchlo ako sobáš a Mária ho viac nevidela. Raz mesačne posielal výživné, ale nikdy nič viac. Ani jediný raz neposlal darček na Vianoce či na narodeniny. A Mária sa neusilovala nadviazať s ním kontakt, pretože sa onedlho znova oženil.

Ο Ο Ο Ο Ο

„Štartuje spoločné dielo socialistických štátov!“ hlásal z televíznych obrazoviek nadšene prezident Gustáv Husák o stavbe plynovodu a Žofke sa začal prerezávať prvý zúbok. V prednom dome, o ktorý sa zozadu opieral Máriin rodičovský, sa na jeseň narodilo tiež dievčatko, ktorému dali meno Kornélia. Pyšne ju vozili po ceste v žltom značkovom kočíku, podchvíľou sa nakláňali, aby sa ubezpečili, že má hlávku správne naklonenú a že sa jej ružová čiapočka nezosunula z ušiek. Okoloidúci sa vždy pristavili a prehodili pár slov. Márii zostala len jediná priateľka. Bývala za potokom, ktorý od kaštieľskeho parku tiekol cez celú dedinu. Bola vydatá za vyziabnutého pijana a z toho mála, čo jej neprepil, sa starala o syna a dcéru, ktorá trpela vážnou srdcovou poruchou. Darka sa už v útlom detstve podrobila niekoľkým náročným operáciám srdca, ktoré ju okrem červených jaziev na vypuklom, kostnatom hrudníčku poznačili aj podmanivou pokorou. Počas zimných večerov ženy spoločne sedávali v kuchyni pri okne a štrikovali deťom svetre. Neraz si navzájom požičiavali peniaze, keď jedna alebo druhá nemala už ani na chlieb. Obidve prežívali zo dňa na deň, nevidiac v diaľke ani iskierku nádeje na únik z mizérie osamelosti a chudoby. Dagmar zo svojho nešťastia obviňovala manžela ožrana, ale Mária nemala nikoho, koho by osočila. Jej obranný mechanizmus nenašiel žiadnu obeť, a tak sa obrátil proti nej samej. Upadla do sebaľútosti, stratila sebaúctu a časom sa prestala zaujímať o svoju dcéru a aj o seba.

Ο Ο Ο Ο Ο

Malá Žofka začala chodiť do škôlky a jej stará matka si mohla konečne oddýchnuť. Na jej výchovu už nemala dosť síl, preto siahala po starých osvedčených metódach. Strašila Žofku starou cigánkou Margitou, ktorá chodievala od domu k domu s batôžkom uviazaným z otrhanej plachty a ľudia jej dávali všelijaké staré šatstvo alebo aj trochu slaninky či pár zemiakov.

– Len ty nepočúvaj. Poviem Margite. Ona s tebou urobí poriadok, keď nebudeš počúvať. Vezme ťa do tej zajdy, čo nosí na chrbte, a ta ho, – fľochla často stará mama do Žofkiných široko roztvorených, nič nechápajúcich očí.

Keď potom šla ráno Žofka sama do škôlky alebo sa poobede vracala domov, vždy sa okolo seba úzkostlivo obzerala, či ju Margita neschmatne do toho svojho tajomného batoha. Nikomu však ani nenapadlo ublížiť jej. Dedinčania ju ľutovali, nie však natoľko, aby dovolili svojim deťom hrať sa s ňou. Tobôž po tom, čo Mária musela odísť z práce na pošte a začala ťažko pracovať v lese pri výsadbe stromčekov. Jej neliečené depresie poznamenali nielen schopnosť sústrediť sa na prácu, ale aj jej vzťah k dcére.

– Buď dobrá. Pekne sa hraj. Nehnevaj mamičku, – odbíjala Žofku s privretými očami, akoby sa do jej sveta plného sklamania už kučeravá, okatá dcéra nezmestila.

– Budem dobrá, mamička, – svätosväte sľubovala Žofka a bola rozhodnutá svoj sľub bezpodmienečne dodržať. Usilovala sa nebyť jej na očiach, nelomoziť, nezašpiniť sa a úzkostlivo striehla na mamin láskyplný úsmev, ktorý by ju ubezpečil, že je naozaj dobrá.

V jeden letný večer, keď sa Mária vrátila z lesa, zohriala na peci v kuchyni za dva už trochu poobíjané smaltované hrnce vody a posadila Žofku do plechovej vaničky uprostred kuchyne. Kľačiac na linoleu jej namydlenou rukou umývala husté, nepoddajné vlásky a nedbala na to, že sa mydlo dostane Žofke do očí. Tá schmatla zo stoličky uterák a tisla si ho k tvári. Uterák sa namočil a Žofka vrieskala, ako by ju rezali.

– Mama, mamička, štípe...

Mária si sadla na zem a usedavo sa rozplakala.

– Ja už nemôžem, ja nemôžem...

Žofkina mama sa nervovo zrútila. Začala trpieť zničujúcimi bolesťami hlavy a z očí sa jej vytratil život. Keď jedného dňa v lese, kľačiac pri sadenici jedličky, stratila vedomie, polesný ju zobral domov svojím gazíkom a povedal jej, aby sa už do práce nevracala. Dedinský lekár jej odporučil hospitalizáciu v psychiatrickej liečebni v Plešivci a Žofka so starou mamou ju tam hneď ráno odviezli vlakom.

– Už zase padá! – zvolala podchvíľou Žofka. Mária cestou vo vlaku niekoľkokrát stratila vedomie. Na druhý deň sa v Plešivci obesila na páse od župana.

Ο Ο Ο Ο Ο

V ten prázdninový deň sa Žofka hrala s kamienkami na dvore, kým jej stará mama šla do obchodu. Žofka vykúkala na cestu, či sa už nevracia, a potom ju uvidela. Stará mama v čiernych šatách, so šatkou uviazanou pod bradou bežala dole cestou a zalamovala rukami. Jej malá, chudá postava sa približovala a Žofka uvidela jej slzami zaliatu tvár a počula zúfalý krik:

– Marínka moja, čo si to porobila...

Žofku si nevšímala. Až teta Dagmar, ktorá vzápätí prišla vedúc Darku za rúčku, jej s ľútosťou v hlase povedala:

– Žofka moja, mamička ti zomrela, čo len s tebou teraz bude.

Osemročná Žofka však nevidela žiaden dôvod na nárek. „Možno mi teraz Kornelka požičia bábiku,“ pomyslela si vo svojom malom krutom svete. Dagmar zariadila prevoz Máriinho tela z Plešivca a aj pohreb. Žofka si bude už navždy pamätať tú lacnú truhlu uprostred izby a v nej studené telo svojej matky so silónovou šatkou zaviazanou okolo hrdla. Darka sa odvážila pozrieť, čo tá šatka na krku ukrýva, ale Žofka nie. Cez noc ostala spať u tety Dagmar. Ležala na diváne v kúte spálne s doširoka roztvorenými očami a bála sa zaspať. Nemohla zapudiť obraz tváre svojej matky, meravý a odovzdaný. Cítila však iba strach, ani náznak smútku či ľútosti.

– Teta, bojím sa, – ozvala sa uprostred noci. Bola celá spotená a triasla sa hrôzou.

– Poď sem medzi nás, – zavolala ju teta Dagmar a urobila v posteli miestočko medzi sebou a mužom. Žofka sa schúlila do najmenšieho klbôčka, do akého vedela. Desila sa zažmúriť oči. Napokon však od vysilenia zaspala. Keď sa prebudila s telíčkom stuhnutým od úzkosti, teta Dagmar bola dávno v kuchyni a jej daromný muž bohviekde. Ležala osamotená a chcelo sa jej takto zostať naveky. Cez deň sa ponevierala doma medzi ľuďmi, ktorí prichádzali, aby sa na chvíľu dotkli beznádejnej bolesti matky nad stratou jedinej dcéry a aby pozreli do očí siroty, ktorá bude po zvyšok svojho života poznamenaná pohľadom na nehybné telo matky so silónovou šatkou na krku.  A aby sa vzápätí vrátili do svojho sveta ďakujúc, že sa ich nič z toho netýka.

Žofka na pohrebe necítila nič z toho, čo by sa dalo predpokladať, že bude cítiť. „Veď ani nie je taký hlboký,“ pomyslela si pri pohľade do otvoreného hrobu, keď doň na tretí deň uložili truhlu s jej matkou. Na skromnom kare, ktorý zariadila teta Dagmar, Žofka nejedla, pretože jej párky pripomínali mamine prsty. Strýko Jano, ktorý na pohreb prišiel až z Karvinej, ju hladil po kučerách, ujo Ďuro z Dobšinej ju napomínal, aby pekne sedela, a stará mama si ju naďalej nevšímala. Žofkin otec, ktorý žil v Banskej Bystrici so svojou rodinou, sa neukázal. Napokon sa všetci rozišli a Žofka sa utiahla do šopy za domom, kde jej Darkin otec zavesil hojdačku. Vŕzgala pri každom pohybe tak, že susedia šomrali.

Ο Ο Ο Ο Ο

Stará mama sa po pohrebe svojej jedinej dcéry utápala v žiali a každú voľnú chvíľu trávila na cintoríne. Žofka s ňou väčšinou nešla a radšej bežala
k Darke, kde od tety Dagmar dostala tanier polievky alebo palacinky. Všetko sa zmenilo, keď si stará mama zlomila cestou z cintorína ruku. Vtedy prišiel znova strýko z Karvinej. Dlho si v izbe čosi šepkal so starou mamou a nakoniec otvoril dvere.

– Tak, Žofka, opýtam sa ťa niečo, – vyhlásil dôležito a čupol si, aby jej videl do tváre. Žofka  sklonila hlavu a hľadela na ošúchané vzory linolea. Tušila, že sa zase stalo niečo, čo zmení jej život.

– Rozprávali sme sa so starou mamou o tebe. Chcela by si byť naša? Vzali by sme ťa so sebou a starali by sme sa o teba. Páčilo by sa ti to? – hovoril ujo Jano a občas zdvihol hlavu, aby sa spojil pohľadom so svojou ženou. Markéta stála obďaleč, v oboch rukách zvierala hnedú lakovanú kabelku a nútila sa do zhovievavého úsmevu. Z kabelky vybrala vernú napodobeninu detskej postieľky z domčeka pre bábiky a podala ju Žofke.

– To je pro tebe, holčičko. Vem si.

Žofka ani nenatiahla ruku za hračkou. Bola zvedavá, čo za to budú chcieť. Markéta jej ju vložila do náručia. Žofka pochopila, že ujo Jano a jeho žena neprišli len preto, aby jej priniesli akúsi daromnicu. Vytrhla sa z ujových rúk a trielila von z dverí rovno do svojej skrýše.

– Nech ji, je toho na ní moc, – napomenula Markéta svojho muža, keď sa usiloval Žofku zastaviť.

Žofka si, sediac na svojej hojdačke, podrobne prezerala svoju novú hračku a usilovala sa roztriediť všetky tie mätúce informácie. Markétu, Moravanku s poľským prízvukom, ktorá mala ku všetkému vlažný postoj, ale priniesla jej ružovú postieľku s bodkovanými vankúšikmi, veľkými ako necht. Uja Jana, čo jej hnaný príjemným pocitom filantropa, ktorý je spokojný sám so sebou, ponúkol nový život ďaleko od domova. A starú mamu, ktorá ju už asi nechce, keď ju posiela od seba preč. Nakoniec uvidela jasný prísľub lepších časov. Z myšlienok ju vytrhla Darka. Poslali ju za ňou, aby Žofku upokojila. Len prednedávnom sa vrátila z Brna, kde jej už druhýkrát operovali srdce, a ranu na hrudi mala ešte prelepenú. Vyzerala ako ustráchané vtáča.

– Ja idem do Karvinej. To je v Čechách. Ujo Jano si ma zoberie so sebou, – povedala jej Žofka pyšne, ale v očiach mala neistotu. Nebola si istá tým, čo hovorí, ba dokonca o svojich slovách dosť pochybovala. Ale veľmi sa nádejala, že ak ich vysloví, bude všetko presne tak. Darka si pri tej správe čupla a líca jej zmodreli.

– Ty sa už nevrátiš? – opýtala sa zmätene. Nevedela sa rozhodnúť, či má plakať.

– Nie, nevrátim sa, ja mám novú mamu, – povedala Žofka s dôrazom na „novú“. Vnútri ju však hlodali pochybnosti a silnejúci pocit, že ju zradili. Zradila ju mama. A teraz aj stará mama. Čupla si vedľa Darky a do prachu na dvore písala prstom jej meno. Z kuchyne bolo počuť rádio. Marika Gombitová práve vyhrala strieborného Slávika a jej Koloseum dramaticky podfarbilo túto dojímavú scénku.

„Koloseum, pýcha a pád...“ rozliehalo sa po dvore.

Kapitola druhá

Rok Svine

Žofka nebola nikdy ďalej ako v Rožňave a aj to, iba keď šla na očkovanie. A teraz si ju jej noví rodičia odvážajú až tak ďaleko, že sa tam hovorí cudzím jazykom. Sedela na zadnom sedadle, jej malé nohy sa hompáľali a od prstov sa jej do lýtok postupne rozšírilo mravčenie. Ale neopovážila sa položiť si ich na sedadlo. Myslela si, že by sa to mame Markéte nepáčilo. Tak nástojčivo sa usilovala vstrebať všetko, čo sa mihalo za oknom, až ju to zmohlo a zaspala.

Keď konečne vystúpila z auta a prečítala si na bránke tabuľku s nápisom Luční 1 473, uvidela v otvorených dverách veľkého dvojpodlažného domu stáť tučnú ženu s guľatou tvárou a lícami husto pokreslenými červenými žilkami. Spoza jej korpulentného tela vykúkali dve dievčenské tváre, nápadne sa ponášajúce na mamu Markétu. Nezúčastnený pozorovateľ by bol z reči tela tých troch žien jasne čítal blahosklonnú kalkuláciu, ako keď niekto pristúpi na nepríjemný kompromis, ale očakáva od toho prospech. Strýko Jano, ktorý s mottom „Ja som baník, kto je viac“ zarábal ťažkou prácou v Karvinskej uhoľnej bani dosť peňazí na to, aby na susednom pozemku vedľa manželkinej tučnej matky rozostaval nový a ešte väčší dom, ako bol ten svokrin, pyšne voviedol svoju novú dcéru do dnu.

Žofku privítali tak srdečne, ako im to pocit, že museli spraviť ústupok, dovolil, pričom po očku sledovali, či je strýko Jano s ich uvítacím ceremoniálom spokojný.

– Ja budu muvič po vašimu. Řekni to Žofinko, – nabádala Žofku jej nová stará mama, usmievala sa od ucha k uchu, ukazujúc pritom celú zažltnutú protézu a aj ďasná neprirodzenej ružovkastej farby.

Babička Piegrzymová nevedela hovoriť po slovensky, ale ani spisovne po česky. Rozprávala veľmi hlasno čudným poľským nárečím, používajúc pritom aj české slová. Žofka však nerozumela ani po česky, ani po poľsky. Zato sa však nebránila po svojej novej babke zopakovať:

– Ja budu muvič po vašimu.

Jej odovzdaný hlások spolu s hustými kučeravými vlasmi, na jednej strane zaležanými po dlhej ceste autom, pôsobili dojímavo. Nová stará mama sa neubránila ľútosti nad týmto bezbranným stvorením. Položila si dlane na bujnú hruď a zahryzla si do spodnej pery.

– Hodná holka, – povedala pyšne mama Markéta. Nebola si ešte istá svojou novou rolou, ale už si neurčito uvedomovala, že sa jej život po príchode tejto malej bytosti s večne vytreštenými očami zmení. Bola odhodlaná udržať si manželovu lásku a teraz mala v rukách vhodný nástroj.

– Žofinko, vem si věci a pojď nahoru. Ukážu ti tvoji postýlku, – povedala so zdvihnutou bradou a s rozšírenými nozdrami, čím do istej miery vzbudzovala materinskú autoritu. Jej dôstojnosť však nespočívala v zodpovednosti, ktorú matka nesie za svoje dieťa. Nebol to ten druh pýchy, aký sa prebúdza v srdci ženy, čo po dlhom, telo zničujúcom tehotenstve porodí nového tvora, dopoly z nej a odpoly z muža, od ktorého vo vášnivom objatí prijala semeno. Bola to pýcha napriek všetkému a navzdory každému. Jej mozog nevyplavoval sérotonín a v jej tvári sa nezračila ani známka materskej obetavosti.

– A pak přiďte dolu, to dítě musí mít hlad, – zavolala za nimi stará mama Bronislava Piegrzymová a odknísala sa do kuchyne. Ona jediná mala vo veci jasno. Dcéra jej do domu priviedla Slováka bez strechy nad hlavou a teraz jej ten Slovák priviedol cudzie dieťa. Milé, ale cudzie. Napriek tomu však bola rozhodnutá stáť na strane slabšieho, tak ako to majú silné ženy v povahe.

– Mám ja tohle zapotřebí? – šomrala, keď na elektrickom šporáku zohrievala hrniec s kapustovou polievkou, aby nikomu nič len tak nedarovala.

– Tak tady budeš spát, Žofinko, – ukázala mama Markéta na smrť unavenej Žofke postieľku so sieťkou po obidvoch stranách hneď vedľa manželskej postele. Žofka opatrne kráčala po pestrých kovralových kobercoch a tomu, čo jej Markéta hovorila, veľmi nerozumela. V hlave jej zneli slovenské spomienky. Keď si po večeri ľahla do postele, nemohla sa ubrániť slzám. Myslela na Darku, ktorá ju nikdy nezradila. Postieľka jej bola primalá, a keď si chcela narovnať nohy, musela ich prestrčiť cez medzery medzi chladivými kovovými tyčami po jej bokoch. Z postele svojich nových rodičov počula čudné zvuky a v šere videla pravidelne sa nadvihujúci paplón. V jej malej hlavičke sa začal pomaly rodiť svet rozdelený na priateľov a nepriateľov.

Po dlhej nepokojnej noci otvorila Žofka oči, ale nepohla sa. Spomenula si, že sa celý čas usilovala nehýbať, aby si jej noví rodičia mysleli, že spí.

– Ako si sa vyspala, Žofka?

Nad jej hlávkou sa odrazu zjavil ujo Jano. Bol už oblečený a Žofka si všimla, že na brade má dve malé krvácajúce ranky od žiletky. Do jej sveta vstúpil mužský faktor.

– Vstaň a obleč sa. Pôjdeš s mamou do školy. Bude sa ti tam páčiť. Je to len tu za rohom. Ja idem na úrady. Musím vybaviť veľa vecí, aby si bola naša, – usmieval sa na ňu zhora.

– Dobre, ujo, – opätovala úsmev. Cítila, že práve on bude jej priateľom. Hovoril jej jazykom a všetci sa usilovali vyhovieť mu.

– A co snídaně? – zavolala z kuchyne mama Markéta. Žofka nevdojak prijala svoju rolu dcéry, hoci ju nemala naskúšanú. Otec Jano jej spustil jednu stranu postieľky, pomohol jej vyliezť zo zamotanej periny a odviedol ju do kúpeľne.

– Toto je tvoja kefka na zúbky. Vodu nepi. Je pitná, ale mama nechce, aby si ju pila. Dá ti čaj. A poponáhľaj sa. Na stole máš raňajky, – otec Jano odišiel v presvedčení, že na nič nezabudol.

„Vodu nebudem piť,“ sľúbila si Žofka a nakukla do kuchyne. „Mňam. Chlebík s maslom a aj s lekvárom. Keby Darka vedela...“ pomyslela si a v kúpeľni zhodila zo seba nočnú košeľu, ktorá voňala po jej starej mamke. Po tej, čo ostala doma a ju nechala odísť.

Ruka v ruke s mamou Markétou, z ktorej vyžarovala pýcha, kráčala Žofka, vlasy zapletené vo vrkočoch, do školy. Dávala si pozor, aby s ňou udržala krok, a usilovala sa zapamätať si cestu späť. Len čo minuli niekoľko susedných domov, prišli ku križovatke so semaforom, za ním odbočili doľava a ocitli sa pred bránou školy. Bola väčšia a krajšia ako tá v Betliari a plot okolo nej bol vyšší, ale Žofka vo svojej zmätenej hlavičke musela myslieť len na tú jej, malú, s veľkým gaštanom na dvore. Na jar ju tešil pohľad na jeho kužeľovité kvety a na jeseň rada zbierala gaštany, z ktorých si robila panáčikov. Spájala ich zápalkami a stavala ich na okno vedľa rádia.

„Stará mama ich určite vyhodila,“ pomyslela si, keď vystupovala po širokom schodišti do budovy školy.

– V noci som ani oka nezažmúrila... – začula, ako sa na chodbe rozprávajú čistou slovenčinou dve učiteľky.

„V škole sa budem učiť po slovensky. Aspoň to je dobre...“ pomyslela si Žofka.

Ale mama Markéta ju postrčila, aby vykročila do schodov, ktoré viedli na druhé poschodie.

– Pojď, Žofinko, tohle je slovenská část. Ty se teď budeš učit v českým jazyce. To bude pro tebe lepší. Uvidíš, – vyhlásila rozhodne, pevnejšie zovrela Žofkinu ruku a druhou si zastrčila uvoľnené vlasy do drdola.

– Ale ja neviem po česky. Ani nerozumiem, – nesmelo sa ozvala Žofka.

– To se poddá, – odvrkla mama Markéta a trhla dievčaťu rúčkou, akoby chcela vylúčiť akékoľvek pochybnosti o tom, že sa to skutočne poddá a že český jazyk je lepší ako slovenský.

– Paní učitelka už o tobě ví a čeká nás, – dodala zmierlivejšie a zaklopala na biele dvere s guľou. Po hodnej chvíli sa konečne otvorili a v nich sa zjavila chudá žena s nakrátko ostrihanými vlasmi zafarbenými na ryšavo, pri korienkoch odrastenými, takže vyzerali ako soľ zmiešaná s čiernym korením. Jej neurotická mimika naznačovala, že svoje povolanie berie vážne.

– Tak si tady. Ty budeš Žofinka, viď. Už sme se na tebe těšili, holčičko. Ty ale máš vlasú. Na dvě hlavy. Ale copak? Ty se mně snad bojíš? To nemusíš. My budeme kamarádky, – drmolila zvýšeným hlasom, takým, akým sú učiteľky zvyknuté mentorovať, a to jednak preto, že tak žiakom dávajú dôrazne najavo svoju prevahu, ale hlavne preto, lebo by ich inak nikto nepočúval.

Žofka ani na chvíľu neuverila, že táto pani učiteľka bude jej kamarátka. Tá v Betliari, tá bola naozajstná kamarátka. Darovala jej knižku o Hyppotamus Amfibius a vďaka nej už nikdy nezabudne, že sa tak volá hroch.

– Nechte nám ji tady, paní Liptáková, já se o ni postarám. A co po škole? Bude docházet sama? – o oktávu nižším hlasom sa učiteľka obrátila na mamu Markétu.

– Ale jo, cestu zná. Je to velká holka. Viď? – odvetila mama Markéta, krátko sa rozlúčila a zmizla za rohom chodby.

– Tak a my teď jdeme do třídy. Deti se na tebe teší.

Učiteľka chytila Žofku za plece a viedla ju po dlhej chodbe do triedy. Jej opätky vyklopkávali výstražný rytmus. Zastali pred dverami označenými nápisom „3. C“, Žofka si poťahala svoj starý svetrík nižšie na boky a vošli dnu.

– Tiše, tiše... – nahlas zatlieskala učiteľka a deti sa rozpŕchli do lavíc. – Sednout! – zvolala a pohľadom skontrolovala zadné lavice, kde sa čupili chichotajúci sa chlapci. Len čo utíchli aj oni, uspokojene pokračovala: – Dovolte mi, abych přivítala novou žačku. Přišla mezi nás zdaleka, až ze Slovenska. Budete na ni hodný a budete ji pomáhat. A ty hezky řekni, jak se jmenuješ, – zohla sa k na smrť vystrašenej Žofke.

– Žofka, – vytlačili dievča zo seba.

– Dobře. A teď si sedneš sem do první řady. Představ se Žofince, – učiteľka obrátila pohľad na počerného chlapca s veľkými čiernymi očami.

– Dominik Palermo, – povedal zahanbene chlapec a Žofka sa rozhodla, že bude jej kamarátom. Zdalo sa jej, že aj on je iný.

Akokoľvek sa usilovala, napínala sluch, visela učiteľke na perách a zavše niektorému slovu porozumela, nedokázala si zapamätať zhola nič, čo by dávalo akýkoľvek zmysel. Vraštila čielko od sústredenia a takmer nedýchala. Cestou domov sa jej v hlave rojili myšlienky v rýdzej slovenčine. Spomienka na učiteľkine slová, ktoré jej zneli ako z druhého sveta, z toho, do ktorého ju priviedli a z ktorého niet úniku, sa jej uhniezdila v hlave, až ju únava celkom zmohla. Po dlhom a vyčerpávajúcom dni by jej chvíľa samoty prišla vhod. Utiahla sa do rohu svojej postieľky, objala si kolená a veľmi zatúžila po svojej hojdačke, ktorej vŕzganie vždy prehlušilo všetky žiale.

– Tak som to vybavil. Zo sociálky sa teraz spoja s jej otcom. Musí s adopciou súhlasiť. Bol by hlúpy, keby nesúhlasil. Už nikdy nebude platiť výživné. Nie je predsa hlupák, – do izby vošiel otec Jano a Žofka zbystrila pozornosť.

– Vitaj doma, Žofka. Ako bolo v škole? – povedal už iným tónom, keď mu žena posunkom naznačila, že si má dávať pozor na to, čo hovorí.

– No, dobre. Mám domácu úlohu. Musím sa naučiť mesiace po česky. Leden... či čo.

– Mama ti pomôže. Ja idem do nočnej, – otec Jano pohodil rukou smerom k mame Markéte, ktorá rozpačito prestierala na stôl. – Ale počkaj, veď ty si ešte nevidela Bojara. Aj tak by nebolo dobre, keby si sa hneď šla učiť. Poď, zoznámim vás, – nadvihol Žofku, aby ju odniesol v náručí, ale vzápätí ju pustil späť na zem. – Ty si ťažká, ani nevyzeráš. Vyzeráš ako také tintítko... ale si pevná, – potľapkal ju po zadočku a spolu vyšli zadným vchodom na dvor.

Tam Žofka ešte nebola. Celý dvor bol pozakladaný stavebným materiálom na nový dom, ktorého betónové základy už boli dokončené, a
z prednej strany začal rásť obvodový múr s dvomi otvormi na okná. Vyzeral ako zamračené strašidlo. Za tými hromadami tehál a vriec s cementom, poprikrývaných čiernou celtovinou, bola učupená psia búda a o ňu bol uviazaný veľký čierno-sivý vlčiak.

– Tak to je náš Bojar. Neboj sa. Je krotký. Nič ti neurobí, – posmeľoval otec Jano Žofku, ktorá pri pohľade na hrozivo vyzerajúce zviera ustúpila podvedome dozadu. Ujo Jano sa rozosmial a opatrne ju postrčil smerom k nemu. Psisko sa ponaťahovalo, sadlo si na zadné nohy, pričom predné vystrčilo dopredu a ukázalo pazúry. Vlčiak zazíval a podišiel lenivo
k Žofke, ktorá sa naklonila dopredu a sukničku si zasunula medzi stehná. Bojar jej oňuchal nohy. Ako keby tušil, že bude potrebovať jeho ochranu, pooblizoval jej lýtka a sadol si vedľa nej.

– No vidíš, páčiš sa mu. Pohraj sa s ním. Ja sa idem pripraviť. O chvíľu mi treba ísť do práce. Psy majú rady deti. A deti psy, – povedal otec Jano múdro a nechal ich samých.

– Budeš sa so mnou hrať? – zašepkala Žofka Bojarovi do ucha a čupla si k nemu. Oprela si hlávku o jeho huňatý kožuch a on sa nebránil. Netrvalo dlho a obidvaja zaspali. Žofku nezobudil ani krik babky Piegrzymovej, ktorá hlučne roztvorila dvere a vyrútila sa na dvor. Prebrala sa až na Bojarov prudký pohyb. Pretrela si oči a previnilo vstala. Bola celkom popletená.

– Tady seš, ja tě všude hledám. Nesmíš se takhle stratit. Ja jsem strachy už bez sebe, – zlostila sa babka a vzápätí obrátila svoj hnev proti dcére. – Markéto, takhle to nejde. Chtela jsi dítě, tak se starej. Tohle už není pro mne. Sakra... – šomrala, rezignovane mávla rukou a odknísala sa späť do domu.

– Ulož to ubohé dítě do postýlky. A kupte jí normální spaní. Tahle postýlka má už svoje za sebou. Vždyť je ještě z doby, kdy byl Žižka frajtrem... – frflala cestou hore schodmi.

Bola už tma. Mama Markéta trhla Žofku za rúčku a odvliekla ju do postieľky. Žofka bola hladná a smädná, nenaučila sa názvy mesiacov po česky a ani si neumyla zuby. Obliekla si dokrkvané pyžamo, oprášila sukničku od Bojarových chlpov, preložila ju starostlivo na stoličku a ukryla sa pod perinu.

„Ráno vstanem zavčasu a naučím sa tie mesiace. Ako že to len je? Leden, únor, březen...“ hovorila si v duchu, kým ju spánok celkom nepremohol.

Keď sa zobudila na popudený hlas otca Jana, ktorý doliehal z kuchyne, bola ešte dezorientovaná a chvíľu sa snažila usporiadať si myšlienky. Vedela len, že sa včera niečo stalo a že čosi chcela zavčasu ráno urobiť.

– Tvoja mama mi už vo dverách povedala, ako to bolo. Teraz sa nevyhováraj. To dieťa má čo robiť, aby sa vyrovnalo so stratou matky a s novým prostredím. Nič ťa neospravedlňuje! Kde si bola, keď spala na dvore so psom? – kričal otec Jano na mamu Markétu. Tá hľadela do zeme tým svojím tupým, nič nehovoriacim pohľadom a brada sa jej scvrkávala do malých fialových kopčekov ako koža starého pomaranča, čo sa už ťažko lúpe a vnútri je suchý.

– Má mít rozum. Vždyť už taky není žádné mimino. Koho by napadlo, že si lehne k Bojarovi a usne mu v kožichu, – argumentovala ľahostajným tónom, aký nepozná žiadna mama. Necítila obavy o Žofku, iba potrebu vyhovoriť sa pred manželom.

– Preboha, má osem rokov a len pred pár mesiacmi pochovala matku. Rozumieš? Nie, nerozumieš. Ani to len necítiš, – pohodil rezignovane rukou jej muž.

„Už viem, musím sa naučiť názvy mesiacov,“ spomenula si Žofka na svoje skalopevné rozhodnutie zo včera. Vyskočila z postieľky rovnými nohami a preletela cez kuchyňu, kde sa tí dvaja kvôli nej hádali. Sadla si v chodbe na prízemí na koberec a vybrala zo školskej tašky zošit. Na štítku bolo paličkovým písmom napísané jej meno. Žofka ho dlaňou pohladila a do očí sa jej tisli slzy. Zažmurkala, aby ich vytlačila kútikmi von. Spomenula si, ako mama sedela pri stole vedľa okna a na všetky školské zošity napísala Žofkino meno. Vedľa nej sa váľali Žofkine sandáliky, ktoré jej kúpila. Septembrové rána boli už chladné, ale Žofka ešte celé topánky nemala. Nebolo nikoho, kto by si to všimol.

„Mami...“ zašepkala tak, aby ju nikto nemohol počuť. Obrátila list a na prvej strane mala úhľadne pod sebou napísané: leden, únor, březen... Zvraštila obočie, úporne sa snažila zahnať chmúrne myšlienky a odriekala tých dvanásť slov s nezvratným rozhodnutím, že všetko musí zvládnuť sama. V jej hlavičke začalo klíčiť semienko presvedčenia, že ak bude robiť všetko správne, nemôže sa už nič zlé stať. „Leden, únor, březen...“ akoby nebolo dôležitejšej veci na svete.

– Dítě zlatý, co ty tu, proboha, děláš na tý studený zemi. Ještě není ani šest. Vzbudil tě táta Jano? – zvolala babka Bronislava, ktorá sa ako prízrak odrazu zjavila v dlhej bielej nočnej košeli. – Nie, ja som sa sama zobudila, – pokrčila Žofka plecami a pritisla si zošit na útly hrudníček. – Musím sa naučiť domácu úlohu. Sľúbila som to učiteľke.

– Nesmysl, pojď ke mně. Udělám ti kakavko a pomohu ti s tím. Jdi ty... tady bys nastydla. Markéto, Žofka je u mňe. Říka, že se musí učit. – zavolala smerom hore stará pani a odviedla si Žofku do svojej kuchyne, ktorá vždy krásne voňala čerstvým chlebom.

– Ona lže. Je to lhářka. Neměli žádnej úkol. Já se ptala už včera, – rozhorčene kričala mama Markéta z poschodia.

– Ať lže. Pravdu říká jen šašek u krále a blbá Markéta ji hledá, ale ta je taky všem pro smích, – šomrala zmierlivo babka Bronislava, štrngajúc lyžičkou v hrnčeku s kakaom.

Žofka vysadla na stoličku, kývala bosými nohami a do rytmu opakovala svoje – leden, únor, březen... Vo dverách sa však znenazdania zjavila rozhnevaná mama Markéta a s typicky scvrknutou bradou kričala:

– O co ti jde, Žofko? Já ti nestojím ani za to, aby jsi se mnou posnídala? Nezasloužím si ani trochu uznání za to, že se o tebe starám? – ziapala hystericky s rukami vbok, – a už ať jsi v koupelně. Umyješ se! Máš pusu jako čuník.

Žofka ešte odchlipla z hrnčeka kakao a so zošitom pod pazuchou zamierila na schodisko.

„A aj tak sa napijem vody. A just. Aby si vedela!“ kula pomstu pre mamu Markétu. Nemala jasno v tom prečo, ale s určitosťou vedela, že ju nemá rada a krivdí jej.

– Aby ses neposrala, – fľochla babka Bronislava smerom ku dcére, ktorá so zjavným pocitom morálnej prevahy vychádzala hore schodmi. Žofka si starostlivo umyla zuby, predné zhora nadol a stoličky krúživými pohybmi, tak ako ju to naučila mama. Nahltala sa vody a so zadosťučinením si potom obliekla to isté, čo mala včera, len rukou narovnala záhyby na skladanej sukničke. Ale názvy mesiacov už vedela. Všetky od ledna až po prosinec. A už ich nikdy nezabudne.

Ο Ο Ο Ο Ο

Listy zo stromov popri ceste do školy dávno opadali a mráz zabielil sivý chodník. Mama Markéta kúpila Žofke gumené galoše, ktoré nosila na svoje staré papučky, a okolo rukávov jej starého kabáta jej našila pásy umelej kožušiny, pretože od minulej zimy trochu vyrástla. Žofka už Darke napísala niekoľko listov, ale odpoveď neprichádzala. Písala jej o tom, ako mama Markéta uvarila zemiakové pyré a boli v ňom vlasy. Veľa vlasov. Písala, ako odsunula tanier, pretože sa jej dvíhal žalúdok, ale Markéta ho posotila späť a vtisla jej doň hlavu, takže tej nechutnej brečky mala plné oči a nos. Nemohla sa nadýchnuť a Markéta jej hlavu nepustila ani vtedy, keď sa Žofka snažila vyslobodiť a rukami sa oháňala tak, že Markétu poškriabala. Písala jej aj o tom, ako mama Markéta dostala hysterický záchvat, keď ju kúpala, obrátila sa k nej chrbtom, ohla sa v páse a kričala:

– Ty jsi asi retardovaná. Ty se neumíš ani umýt jako člověk. Konečník je taková ružice. Zadek si asi ještě nevidela. Musíš si ho vymýt a taky cikulku. Vy na tom Slovensku snad žijete ve chlívě. Já na tohle nemám síly, – ziapala z plného hrdla až stratila hlas a Žofka zatiaľ sedela schúlená vo vani a vzlykala. Otec Jano bol ustavične v práci a babka Bronislava na poschodie, do bytu svojej dcéry, nevládala vyjsť, keďže trpela pokročilou artrózou, ale aj pre svoju úctyhodnú korpulentnosť. Žofka sa ani len nepokúsila vyžalovať sa. Vedela, že mama Markéta by ju aj tak obvinila z luhania. Zavše ubzikla na zadný dvor, oprela si hlavu o Bojarov kožuch a s oslobodzujúcim pocitom bezpečia zväčša okamžite zaspala. Čo ju však ustavične znepokojovalo, bola obava, že Darka sa s ňou pohnevala alebo že sa jej niečo stalo.

„Že by bola zase v nemocnici?“ pýtala sa sama seba Žofka.

Uplynula zima, nový dom otca Jana znova ožil s príchodom poľských murárov a Bojarovi zliezala srsť tak, že sa už neopovážila líhať si na neho, aby zbytočne nepopudila aj tak vždy namosúrenú mamu Markétu. Po česky už hovorila a písala plynule a bezchybne,  v škole sa pomaly schyľovalo ku krúžkovaniu známok na vysvedčenie a Darka stále nepísala. Žofka sa tak ani nedozvedela, že stará mama so starým otcom sa presťahovali do Dobšinej a na dcérin hrob chodievali len v sobotu. Čoskoro sa však malo udiať niečo, čo zmenilo Žofkin život navždy.

Bol na toto ročné obdobie horúci deň a ona celou cestou do školy poskakovala ako žriebätko, čo sa teší z jasného slniečka. V taký deň sa nikto nedokáže hnevať, a teda slabí sú v bezpečí. Potom sa prekárala s Dominikom Palermom, s ktorým sedávala v lavici od svojho príchodu do školy. Už sa neskúšalo, iba niektorí sa hlásili, aby si opravili známku.

– Já pojedu na prázdniny k babičce do Opavy, heč... – strúhal mrkvičku Dominik, – má dvě kočky a mám u ní taky kolo.

– A já mám babičku na přízemí a máme taky psa, heč... – neostala mu nič dlžná Žofka, keď vtom ktosi zaklopal na dvere. Učiteľku nečakané klopkanie vytrhlo z myšlienok, priložila si ukazovák na pery, aby udržala v triede ticho, a podišla k dverám.

– Co si přejete, paní? – povedala direktívne.

– My by sme sa len chceli opýtať, či sem chodí Žofka Kornfeldová, – povedal hlas ľubozvučnou slovenčinou, ktorá sa Žofke dávno vytratila z pamäti. Zbystrila pozornosť a natiahla uši k dverám. Keby verila na zázraky, bola by prisahala, že je to hlas jej starej mamy.

– Vy asi myslíte Žofku Liptákovou, že ano? – odvetila učiteľka vľúdnejšie, – ano, taková sem chodí.

– Nuž veď áno, teraz jej dali meno Liptáková. Adoptoval ju syn mojej sestry. Ja som jej stará mama. Prišli sme zďaleka, – vysvetľoval posmutnelo hlas, – nedali by ste nám ju na chvíľu? Vrátime ju do konca vyučovania... len na malinovku alebo na zmrzlinu by sme ju chceli vziať...

Žofka strnulo načúvala a jej oduševnenie rástlo každou minútou tohto rozhovoru. Nožičky jej tancovali pod lavicou a najradšej by z nej vyletela, odstrčila pani učiteľku a skočila do náruče starej mamy. Ale ešte stále nemohla uveriť, že je to naozaj ona.

– Žofinko, tak co ty na to? Chtěla bys jít s babičkou na chvíli na procházku? – obrátila sa na ňu učiteľka so šibalským úsmevom.

– Ano, chtěla. Moc bych si to přála, – vymrštila sa Žofka, udrela si bok o roh lavice a jedným skokom bola vo dverách, za ktorými stála stará mama. Mala na sebe čierne šaty a na hlave čiernu šatku. Presne takú si ju pamätala. Nikdy nezložila smútok za svojou jedinou dcérou. Ale sadru na ruke už nemala. Vedľa nej stál cudzí muž a nevedel sa ubrániť dojatiu. Držal si rukou ústa, aby zakryl náznaky plaču, a ustúpil o krok, aby tým dvom nestál v ceste.

– Vezmi si veci. Ukážeš mi, aké máš známky, – povedala napokon stará mama.

– Samé jedničky, jako vždycky, babi, – volala Žofka cestou do triedy.

– Žoši, ty se už nikdy nevrátíš, viď? – opýtal sa podozrievavo Dominik.

– Ne, Dominiku, já se sem už nikdy nevrátím, – odvrkla mu trochu povýšenecky Žofka, ale to len preto, aby ho vytrestala za jeho chvastanie o babičke z Opavy.

Ani vo sne by jej nenapadlo, že sa do triedy ani na Luční 1 473, do domu, kde prežila celý jeden desivý školský rok, ba ani do Karvinej už naozaj nikdy nevráti.