Jaroslav Rumpli

Kruhy v obilí

(Krátke dejiny death metalu)

Elektronická kniha

(ukážka)

Text © Jaroslav Rumpli, 2010

Slovak Edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava, 2010

ISBN 978-80-8085-838-4

Ak sa po prečítaní tejto knihy budete hanbiť, že ste ju vôbec chytili do rúk, nezúfajte. Naopak, buďte radi, že sa aspoň na chvíľu nemusíte hanbiť za svoje životy.

John Irving: „Umenie románu je pravdivo si veci predstavovať.“

Rumpli: „Nie.“

1

Až tesne pred vchodom do obchodu som si uvedomil, že to bol on. Vyhol som sa mu spolu s ostatnými a ani som sa nepokúšal pochopiť, čo sa stalo. So zatvorenými očami som kráčal ďalej, snažiac sa zabudnúť na jeho zakrvavené ruky a bezduchý pohľad. Napriek zdeseniu, ktoré ma na okamih ovládlo, mi ani nenapadlo, že by sa ma niečo z toho výjavu mohlo týkať. Tušil som, čo sa deje za mnou. Širokou brázdou, ktorú svojím pomalým pohybom vyoral medzi návštevníkmi nákupného centra, prešiel k hlavnému vchodu a vykročil do dažďa. Dvere sa za ním ticho zavreli. Na ich hrubé sklo sa ani roj múch v jedinom závane vetra zniesli tisíce kvapiek. Rozpľasli sa na ňom a so zlámanými nohami stekali dole, rozmazávajúc mužovu zhrbenú postavu na nepoznanie. Zastavil som kroky a nabral dych. Ozvali sa prvé výkriky, zopár žien začalo jačať. Neotočil som sa, iba som otvoril oči. Pred obchodom nebol okrem mňa nikto. Všetci sa začali hrnúť smerom von, preč od miesta znesväteného zlom.

Áno, až vtedy mi došlo, že to bol on.

Zalial ma studený pot, pretože som si vzápätí dal všetko dohromady. Vbehol som dnu, opäť bez dychu. Ani tam, samozrejme, nikto nebol. Na zemi sa povaľovalo žonglérske náčinie. Loptičky, kruhy, kužele, diabolo. Vedľa pokladnice ležala prevrhnutá stolička, na policiach sedeli detské hračky. Jediné, čo stálo, bol veľký plyšový hroch pod oknom. Teda okrem mňa. Dvere dozadu boli doširoka otvorené, z tmy sa ozývala hudba. Vianočná koleda. Znela tak pokojne, až som mal na okamih dojem, že je všetko tak, ako má byť. Chodba za dverami nebola dlhá, ale tma a zlý pocit ju robili bezodnou. V tej chvíli na mňa pôsobila ako jama hrobu naplnená oceánom. Ako nekonečne hlboká špina za nechtami. Ako odzipsovaná čierna diera. Dalo sa ňou prejsť, ale nedalo sa v nej neutopiť. Vedel som dobre, čo sa za ňou skrýva. Sklad. Ešte hlbšia tma. Chodieval som tam Lujze pomáhať rozbaľovať a triediť tovar. Okrem škatúľ rôznych veľkostí tam toho nebolo veľa. Tri skrine, smetiak, rádio, malé umývadlo. Na stene nad ním viselo zrkadlo. Nad ním reprodukcia nejakej krajinky. Zákaz fajčiť. Inak nič.

Svetlo.

Asi som ho ani nemal zažínať. V prvom momente ma aj tak iba oslepilo. Na prstoch som rýchlosťou nervového vnemu pocítil vlhkosť. Stiahol som ruku z vypínača a mimovoľne zaostril zrak. Stiahlo mi žalúdok, mozog mi s hlasným tepaním zavalila červená. Podlaha a steny boli pokryté nesúvislými líniami fŕkancov, bizarných stôp a odtlačkov prstov. Nebolo v tom nič, čo by mohlo dávať zmysel. A to bola zatiaľ len chodba. Na jej konci bola ďalšia odzipsovaná diera. Tá teraz vďaka svetlu z chodby až taká tmavá nebola. Jej okraje vyzerali ako rozďavené rodidlá. Dvere boli vysadené z pántov, na zárubniach sa ani obrovské šváby krvavili odtlačené dlane. Nemohol som si pomôcť, naplo ma. Všetko predo mnou sa začalo krútiť. Strop splynul s podlahou, steny sa nahli jedna k druhej. Zaprel som sa do nich rukami a zahľadel pred seba. Zo šera miestnosti trčali bosé nohy. Nemal som inú možnosť, len sa pohnúť dopredu. Prekročil som prah a so zavretými očami som nahmatal vypínač.

2

Moje najstaršie spomienky sú deravé ako zuby prašivého psa. Veľká väčšina toho, čo som prežil v ranom detstve, bez stopy zmizla. Ak to aj niečo bolo, niekam sa to vyparilo. Rozpustilo sa to, rozplynulo. Utopilo sa to ako mača v žumpe. Presne tak. Popri tom, čo určite nebolo dôležité, sa v záhyboch času vďaka sebaobrannému mechanizmu ľudského mozgu stratilo aj to, čo možno za niečo stálo. Je pre mňa záhadou, prečo sa práve na to krásne júnové popoludnie pamätám tak konkrétne. Často na to spomínam a neprestáva ma fascinovať, v akom kontraste je to s prázdnotou toho, na čo som zabudol. Napríklad vôbec netuším, čo sa stalo toho dňa ráno. Stalo sa vôbec niečo? Prisahám, neviem. Niekedy mám pocit, že som sa narodil až vtedy. Až vtedy som precitol. V tom momente.

Buch!

Niečo veľké dopadlo na trávu tesne vedľa miesta, kde som sa hral s autíčkami. Vzápätí sa na mňa zniesla obrovská biela plachta. Prevalila ma na chrbát. Nemohol som tušiť, čo sa deje, viem len, že som sa vôbec nezľakol. Vyplietol som sa z povrazov a prešiel k tomu predmetu. Ležal na bruchu s doširoka rozhodenými končatinami. Bol ticho. Nehýbal sa, voľačo spod neho vytekalo. Chvíľu som naň hľadel, potom som sa pozrel hore. Nad korunami stromov sa naháňali vrabce a lastovičky, vysoko na oblohe prelietal kŕdeľ husí. Zatienil som si oči a pozoroval, ako sa v zlatej svätožiare, ktorú im okolo krídel vytváralo jagavé svetlo slnka, ladne nesú priestorom. Narátal som ich sedemnásť, hoci som ešte nechodil do školy. Až potom som si všimol dvojplošník, čo sa ponad domy približoval k nášmu dvoru. Zapchal som si uši a sledoval jeho nemotorný pohyb. Dvere na boku za pravým krídlom boli otvorené, ktosi v nich stál. Pôsobil majestátne, takmer filmovo. Keď bol nado mnou, na voľačo ukázal. Mal som pocit, že som ho pochopil. Zdvihol som labku a zamával na pozdrav.

Keď sa dvojplošník stratil z dohľadu, vošiel som do kuchyne.

„Na dvore je nejaký ujo,“ povedal som mame.

Pozrela sa na mňa. „Aký ujo?“

Iba som pokrčil plecami.

Mama si otrávene zvliekla zásteru a utrela si ruky. Všimla si, ako hádžem očkom po koláčoch, čo krátko predtým vytiahla z piecky. Usmiala sa, jeden mi dala.

„Jedz pomaly, ešte je horúci.“

Vyšla von, ja s koláčom za ňou.

„Aha, zasa je tu!“ zvolal som prekvapene a ukázal smerom hore.

Dvojplošník práve dokončoval druhý prelet. Zdalo sa mi, že je ešte nižšie ako predtým. Chlap vo dverách na mňa už nepôsobil tak veľkolepo. Lietadlo s vrčaním zmizlo v diaľke a ja som si až teraz všimol, že sa k nám zo všetkých strán valia susedia. Tlačili sa bránkou, skákali cez plot. Keby som bol vojak, musel by som ich postrieľať. Ako malý chlapec som sa ich nájazdu mohol iba nečinne prizerať.

„Bože môj,“ vypadlo z mamy.

Zakryla si ústa rukou. Druhou si ma privinula k sebe a obrátila sa chrbtom k výjavu. Ja som vedel, že sa stalo niečo, čo sa asi stať nemalo, až taký sprostý som nebol. Akurát som to nedokázal vyhodnotiť a pomenovať. Nikto odo mňa nemohol chcieť, aby som toho parašutistu hneď po dopade začal resuscitovať. Aj tak by to nepomohlo, rovnako ako to, čo teraz robili ostatní. Z ich pohybov bolo možné vyčítať len jediné. Bezmocnosť. Nevedeli, čo si počať, tak začali vydávať rozkazy.

„Zavolajte záchranku!“

„Prineste lekárničku!“

„Nosidlá!“

Márnosť, všetko je márnosť. Neznámemu dávno došli baterky. Nikto ho nepoznal, ale príslušnosť k rovnakému druhu ho stavala do pozície ich blížneho. Hoci bol mŕtvy, nemohli ho nechať len tak. Zakryli jeho telo padákom. Až potom sa rozdelili do skupín a začali analyzovať, ako sa to celé mohlo stať. Najpravdepodobnejšie bolo, že sa mu ten padák neotvoril. Ak sa ho aj pokúsil počas zoskoku rozložiť, nestihol to. Možno bol zle zbalený. Alebo sa mu vyšmykol z rúk. A mohol sa mu aj otvoriť a neskôr zapliesť. Plus ďalšie možnosti. Nikomu ani nenapadlo, že by sa ten parašutista zabil zámerne. Aj tak na tom už nezáležalo. Minimálne jemu nie.

Na to, čo sa dialo potom, sa až tak dobre nepamätám, ale mohlo to prebiehať nasledovne: mama ma odviedla do domu a podala mi ďalší koláč. Odškodné. Plnené tvarohom. Zatelefonovala otcovi, sadla si za stôl. Čakala na políciu. Po treťom koláči som odišiel do izby. Nemal som sa s čím hrať. Autíčka ostali vonku, bál som sa ísť po ne medzi toľkých ľudí. Nikdy viac som ich už nevidel. Domnievam sa, že ich policajti zhabali ako dôkazový materiál. Nepochybne im pomohli usvedčiť nebožtíka z toho, že je mŕtvy. Možno mi to nebudete veriť, ale s jeho synom som neskôr chodil do školy. A nielen to. Vlastne sa z nás stali bratia. Necelých dvadsať rokov po smrti svojho otca sa priamo pred mojimi očami zabil na motorke.

3

Nebudete mi toho veriť viac. Zrejme ani to, že ďalší môj kamarát zo školských čias nemá tvár. Nemienim vás o tom presviedčať. Ostatne, nech vám to povie sám:

„Je to pravda, nemám tvár. To nie je metafora, to je fakt. Na prednej časti lebky, tam, kde vy máte nos, líca, ústa, ja nemám nič. Teda niečo tam mám, len na tom nie je koža. Počujete dobre, na veľkej časti tváre mi chýba pokožka. No, kúsky tam sú, ale v tom množstve jaziev a obnaženého svalového tkaniva sa úplne strácajú. Dalo by sa povedať, že hrajú podradnú úlohu. Na prvý pohľad to vyzerá, akoby mi ten ksicht niekto roztavil a pomiešal. Jeho najnápadnejšou črtou je chýbajúci nos. Áno, z ciferníka mi vytŕča len zlomok chrupavky, pod ňou je oslizená diera. Tou by ste sa mi dostali až do žalúdka. Ďalšími dvoma dierami by ste sa mi zas dostali do hlavy, to by ste mi však najprv museli vypichnúť oči. Tie sú asi jediné, čo je na mojej tvári plne funkčné, takže by som vám to veľmi neodporúčal. Pýtate sa, či tak vyzerám od narodenia? Nie. Naopak, býval som veľký fešák. Do štvrtého ročníka na práve som mohol ukázať prstom na hocijakú bábiku a skočila by mi rovno do postele. Mnohokrát aj so svojou matkou.“

To môžem potvrdiť. Kým Martin nenarazil v hore na toho podareného medveďa, bol fešák. Ale s tým, že to nie je metafora, ale čistý fakt, by drvivá väčšina ľudí, s ktorými v posledných rokoch prišiel do styku, súhlasila iba čiastočne. Podľa nich nemá tvár nielen naozaj, ale aj obrazne. Je totiž advokát. Nie hocijaký advokát. Je to neuveriteľne úspešný advokát. Ak odmyslíme pár mimosúdnych dohier, ani z jednej kauzy doteraz nevyšiel ako porazený. Vysekal z malinčia už toľko hajzlov, až sa stal jedným z nich. Tak vravia tí, čo ho poznajú, a to isté ako papagáje tvrdia i tí, čo ho na vlastné oči nikdy nevideli. On sám to veľmi neprežíva. Zaplatili mu, o nič viac mu nešlo. Nerobí si ilúzie o právnom systéme. Pozná všetky jeho slabiny a každú novú si vždy poctivo naštuduje. Ťažké prípady si nevyberá, ony si vyberajú jeho. Áno, pre nevinných je príliš drahý. Na druhej strane je toho názoru, že nevinný nie je nikto. No a nad tým, do akej miery mu k vyhratým súdnym sporom okrem vynikajúceho postrehu, zmyslu pre detail a nepochybných rečníckych schopností dopomohol jeho zjav, sa vôbec nezamýšľa. Berie si od sveta iba to, čo mu podľa jeho názoru dlhuje.

Viem to len z počutia. Medveď mu kožu stiahol jediným úderom. To, čo mu na tvári ostalo visieť, odhryzol a rozžul. Od druhého chodu ho okrem sladkej pachuti odradil Martinov neutíchajúci rev. Nedalo sa to počúvať. Chlpáč vypľul žuvačku a stratil sa v húští. Čo sa dialo ďalej, to by vám nevedel povedať ani napadnutý osobne. Šok mu vyradil z činnosti pamäť. Až po troch dňoch a dvoch operáciách sa dozvedel, že si zvyšky tváre priniesol do nemocnice sám. Boli nepoužiteľné. Najhoršie postihnuté časti narýchlo zalátali kožou z jeho zadku, na nos bola potrebná plastika. Samozrejme s použitím rovnakého materiálu. Vtedy Martin vyriekol tie pamätné slová: „Vážení, ja si z ksichtu riť urobiť nenechám.“ Na ich utešovanie, že mal vlastne obrovské šťastie, keďže oči ostali nepoškodené, im povedal len to, že zrak pri tom všetkom šťastí s najväčšou pravdepodobnosťou nestratil iba preto, aby sa na seba do konca života musel pozerať.

Na strednej škole z jeho vedomostí prosperoval nejeden spolužiak. Z jeho zjavu sa roztápali nielen študentky, ale aj veľká časť prefeminizovaného profesorského zboru. Dlhé havranie vlasy, dokonale symetrická tvár, neuveriteľne čistá pleť. Vyzeral ako vyretušovaný. Bol vysoký a dobre stavaný. Takmer som sa doňho sám zamiloval. Vôbec sa nemusel učiť, mal vynikajúcu pamäť. Bol tichý, ale veľmi sebavedomý. Už vtedy poznal svoju cenu, aj keď nikdy nikomu nedal pocítiť, že by bol niečo viac. Mal kapelu, s ktorou hrával death metal. A teraz sa podržte: vďaka spôsobu, akým spieval, si prezývku Medveď vyslúžil dávno predtým, ako ho skutočný medveď pripravil o jeho bezchybnú vizáž. Nemyslím si, že v tom videl niečo osudové. Naďalej zrejme neveril v nič, akurát už vedel, že to nič je zlomyseľné.

Naše cesty sa rozišli, keď odišiel na vysokú. S kapelou hrávať neprestal, obmedzil len skúšanie. Napriek veľkému úspechu albumu, ktorý bol nakoniec ich posledný, to s nimi pomaly išlo z kopca. Ale to vtedy ešte nikto z nich netušil. Ja som tej hudbe veľmi nerozumel, ani cirkusu okolo nej. Sledoval som ho iba preto, lebo sa ma okrajovo týkal. S Medveďom – tajne ho tak ďalej budeme volať – som sa v konečnej fáze stretával len náhodne. Vedel som, že sa mu darí, prinajmenšom finančne. Po tej nehode som ho dlho nevidel, vlastne som naňho narazil až potom, ako skončil školu. Nebol som prekvapený ani tak tým, že sa unúval doštudovať, ako tým, že sa svoju zmrzačenú tvár vôbec nesnažil maskovať. Zo suverénneho pohľadu, akým na vás pozeral, ste mali až pocit, že je na ňu hrdý. Hovorím, neviem. Neviem, čo sa za tým skrývalo, a ani som to neskúmal. Z Medveďa bol doktor práv, a keby som sa s ním riadením osudu po Lujzinej smrti nedostal do krážov, možno by som naňho úplne zabudol.

4

Žonglovať som sa naučil ešte ako malý chlapec. Otec mi odniekiaľ priniesol tri pestrofarebné kožené loptičky. Na prvý pohľad boli krásne a ja som z nich mal veľkú radosť. Na druhý pohľad to s nimi až také veselé nebolo. Aké boli pekné, také boli nepoužiteľné. Boli vypchaté kúdeľou a kamienkami a vôbec sa neodrážali. Keďže boli prešívané, nedali sa ani šúľať po zemi a vlastne sa s nimi poriadne nedalo robiť nič. Možno práve preto som ich začal vyhadzovať do vzduchu. Najprv jednu, potom druhú. Na ďalšiu mi chýbala ruka, takže som hútal, ako to skombinovať tak, aby som všetky tri loptičky zvládol tým, čo som mal od prírody k dispozícii. Vyšlo mi to, čo nájdete v každej príručke o žonglovaní pre začiatočníkov:

Začnite s dvoma loptičkami v pravej ruke (ak ste pravák) a jednou v ľavej. Vyhoďte jednu z dvoch loptičiek oblúkom do druhej ruky. Keď dosiahne najvyšší bod, vyhoďte loptičku z ľavej ruky v protismere tak, aby sa nezrazili. Potom, ako chytíte prvú loptičku do uvoľnenej ľavej ruky, vyhoďte z pravej ruky druhú loptičku a chyťte ňou loptičku z ľavej ruky. Zopakujte to a máte takzvanú kaskádu. Žonglujete.

Naučil som sa to rýchlo. Samého ma prekvapilo, ako dobre mi to ide. Našťastie som dosť skoro pochopil, že nesmiem veľmi chcieť. Čím uvoľnenejší som bol, tým lepšie ma loptičky poslúchali. Najlepšie bolo, keď som sa vôbec nesústredil. Ako asi pri všetkom, ani pri žonglovaní sa špekulovaním nedalo nič zlepšiť. Sila i čaro spočívali v jednoduchosti. Raz som to vedel, nemal som o tom už čo rozmýšľať. Podstatné bolo, že to išlo.

„Úplne mu z toho šibe,“ počul som cez privreté dvere skonštatovať otca. „Celé dni žongluje.“

Mama nepovedala nič. Mal pravdu. V prvej fáze som trénoval od rána do večera. Úplne som pri tom vypínal. Bol som len ja a loptičky. Po hodine prestali byť loptičky, po dvoch ja. Stratil som sa z vlastného vnímania. Až po rokoch som pochopil, do akého stavu som sa dostával. Niežeby som to vedel pomenovať slovami, iba som sa to naučil ovládať. Bola to moja modlitba k Bohu, o ktorom som nepochyboval, hoci som o ňom dokopy nič nevedel. A ani som nepotreboval. Žongloval som s loptičkami tak, ako on žongloval s galaxiami. Bola to zábava, pre nás oboch. Riziko bolo iba v tom, že na všetko ostatné zabudneme.

Našťastie, ja som si uvedomoval, že sú na svete aj povinnosti. Ak som v ňom chcel fungovať, musel som sa naučiť žiť. Škola mi v tom pomôcť nemohla, no aspoň mi nikdy nerobila problémy. Poctivo som sa naučil všetky tie nezmysly, ktorými nás v nej zavalili. Vlastne som sa ani nemusel veľmi namáhať. Stačilo dávať pozor. Doma som potom pokojne mohol žonglovať.

„Nemáš žiadnu robotu?“ obohrával otec svoju najnovšiu platňu. „Radšej keby si mi pomohol v záhrade.“

To mi ani ako malému nikdy nerobilo problémy.

„Domáce úlohy máš urobené?“

Mal som, vďaka mame.

„Beda ti, ak nie,“ vyhrážal sa akože s úsmevom. Nechcel ma šikanovať, určite nie vedome, išlo mu len o to, aby som stále nežongloval. Sám nevedel prečo a ani sa nad tým hlbšie nezamýšľal. Jednoducho mu to liezlo na nervy.

„Radšej keby si si niečo prečítal.“

Vedel veľmi dobre, že robím aj to.

„Keby som len tušil, čo z toho bude, nikdy by som ti tie loptičky nepriniesol,“ pukala platňa ďalej. „Ani by mi nenapadlo.“

Ako perpetuum mobile.

„Hodil by som ich susedovmu psovi.“

A takto to pokračovalo, až kým nás neopustil. To sa stalo, keď som nastúpil do tretej triedy. Vôbec som netušil, čo sa deje. Jedného dňa ho nebolo. Odsťahoval sa. Mama mi to nevysvetlila, ja som sa nepýtal. Bolo to tak, a hotovo. Vedel som, čo som mal vedieť. Aj tak sme s mamou dávno neboli sami. Jeho miesto hravo zastúpila teta Sára, i keď viac ako druhý otec to bola moja druhá mama. Nebola až taká zviazaná zodpovednosťou, takže si mohla dovoliť byť na mňa lepšia ako tá prvá. Nemusela ma nútiť dojesť obed, upratať si izbu alebo vyčistiť zuby. Nezakazovala mi cukríky ani čokoládu. Nehnevala sa na mňa, nekričala. V slabej chvíľke, ak ju náhodou mala, sa vždy diskrétne vzdialila, takže som ju nikdy nevidel plakať. Práve ona ma zasvätila do knižiek. Naučila ma vychutnávať si slová aj im správne rozumieť. Naučila ma čítať. Keď nám s Emilom čítala rozprávky ona sama, ani sme nedýchali. Jej hlas bol podmanivo mäkký. Rozprávala, akoby na niečom hrala. A hrala všetko, čo rozprávala. Keď hovorila za škriatka, bola škriatok, keď za princeznú, bola princezná. Vedela napodobniť hlúpeho Jana aj deväťhlavého draka. Tak. Sára síce nebola moja vlastná teta, ale bola moja vlastná druhá mama. Mal som ju veľmi rád. A ešte radšej by som povedal, že ju stále mám.

5

Podobne ako na obraze, aj v príbehu sú jednotlivé ťahy štetca mnohokrát oveľa dôležitejšie ako celok. Jeden vychádza z druhého, dofarbuje ho, prekrýva, mení, zdokonaľuje alebo i kazí, oslabuje, degraduje, posúva zlým smerom, až kým z toho nie je čarbanica, ktorú nie je hodno ani opľuť, nieto ešte zavesiť na stenu niekam nad posteľ. Keby ste to predsa len urobili, nevyspali by ste sa, neuvoľnili. Obraz by vás mátal. Boli by ste ako struna, napnutí na prasknutie. Namiesto snov by vás navštevovali nočné mory, namiesto napojenia sa na zdroj by z vás energiu vysávali temné sily. A potom by to prišlo: bác! Bez výstrahy by ste strelili. Pukli by vám oči, najprv jedno, hneď nato druhé, z hluku výbuchu by ste ohluchli a zo smradu po ňom stratili čuch. Nezostal by vám ani hmat, nič, iba totálne nevyvinutý šiesty zmysel, nepoužívaný, netrénovaný, zdecimovaný celoživotnou snahou vysvetľovať si svet pomocou toho, čo ste videli, počuli či mohli ohmatať vlastnými prstami. A že ste sa toho naohmatávali! Netrápila vás špina za nechtami ani to, že všetko môže byť len ilúzia. Nie, bola to pravda, veď ste ju predsa držali v rukách. Veď ste si ňou sotva pred hodinou sami vytreli zadok.

Ani vo sne mi nenapadlo, k čomu to nakoniec dospeje. Veľa vecí bolo daných, takže som sa postupne naučil pohybovať v rámci určitých mantinelov. Nemal som ani veľké oči, ani veľkolepé plány. Nikdy som sa nepozeral príliš dopredu a možno i preto sa mi ľahšie prijímalo to, čo prichádzalo. Až pri spätnom pohľade, keď bolo po všetkom, mi došlo, aké horké pilulky sme museli prehltnúť. O čo viac sa nás to týkalo, o to menej sme s tým mohli robiť. V podstate sme boli len diváci. Život sa nám mihal pred očami a my sme sa mohli iba smiať, tlieskať, prípadne si poplakať. Bolo to, akoby s našimi loptičkami žongloval niekto iný a nám nezostávalo nič, len mu držať palce, aby vydržal čo najdlhšie. Raz sa musel pomýliť, to bolo nevyhnutné, za každý pekný kúsok sme však mohli byť vďační. Keď sa to tak vezme, vydržal dlho, oveľa dlhšie, než sa všeobecne očakávalo. Čo na tom, že sa mu nakoniec loptičky celkom rozsypali? Rovnako ako predtým ani potom nám nikto na svete nemohol vziať nádej, že všetko je tak, ako má byť. Nikto, iba my sami.

Strih.

„Vážne si myslíš, že to urobil?“ spýtal sa ma, keď nás obslúžili.

Pozrel som sa naňho. Naozaj sa mu nedalo hľadieť do tváre dlhšie ako pár sekúnd.

„Nič si nemyslím.“

Zdvihol to, čo kedysi bolo obočím.

„Viem to.“

Prikývol.

„Bol som tam.“

Opäť prikývol. „Ide o to, čo urobil.“

Každému to bolo jasné. Nemal som pochybnosti, že je to jasné aj Medveďovi. „Hádam mi nechceš tvrdiť, že to neurobil.“

„Hovorím, ide o to, čo urobil.“

Nerozumel som, kam tým smeruje. Nechcel som sa o tom rozprávať. Po pojednávaní ma pozval na pohárik, nemohol som odmietnuť. A ani som nechcel. Zaujímalo ma, prečo sa ujal obhajoby. Len to, nič iné. Na otvorení procesu som sa ako svedok obžaloby nemohol zúčastniť. Po mojej výpovedi počas tretieho dňa ma nekonfrontoval, hoci práve moje svedectvo malo byť jedným z kľúčových. Prekvapilo ma to, i keď z krížového výsluchu som nemal nijaké obavy. Ten prípad bol jednoznačný. Nemohla ho zvrátiť ani Medveďova právnická genialita, ani jeho výzor. Súd by mal byť vzhľadom na priebeh a výsledky vyšetrovania iba formalita. Darmo tam niekto bude ceriť zuby a miasť porotu.

„Prečo si sa na to dal?“ spýtal som sa ho ticho.

Neodpovedal. Zrejme už pochopil, že mi to nateraz nedokáže vysvetliť. Tváril som sa tvrdo, ale slzy som mal na krajíčku. Pohárika som sa ani nedotkol. Aj tak som si myslel, že ma naň pozval iba preto, aby uľahčil svojmu svedomiu. Vlastne som si to nemyslel. Po všetkom, z čoho kedy vysekal svojich mafiánskych klientov, mi bolo jasné, že nijaké svedomie mať nemôže. Nezaujímalo ma to. Nebola to moja vec a ani teraz som neplánoval nechať sa zatiahnuť do cudzieho života. Bol som trochu rozladený, pretože sa ten cudzí život na kúsku opäť prekryl s mojím. Nejaký čas to malo trvať. Nepochyboval som, ako to nakoniec dopadne, zároveň sa mi však do jabĺčka zavŕtal červík. Medveď Lujzu poznal, aj ona jeho. O to nepochopiteľnejšie to pre mňa bolo. Jej brat s ním presedel celé roky v jednej lavici. Kvôli sebe išli na tú istú strednú školu, hoci Emil ju potom zvládal len s vypätím síl celej zborovne. Hrávali v kapele, trávili spolu väčšinu času. Časť z neho som s nimi strávil aj ja. Boli sme priatelia, aj keď život by sme za seba asi nepoložili. Našťastie to nebolo potrebné. Išlo o podstatne nepodstatnejšie veci. Vlastne nešlo o nič. O nič, čo by mohlo zaujímať niekoho iného. Nič, čím by sa počas posledného súdu mali zaoberať na výsostiach.

„Veľmi ma mrzí, čo sa stalo,“ povedal Medveď, keď zaplatil.

Nemal som mu už čo povedať. Prehodil som si cez hlavu kapucňu a vyšiel von. Popŕchalo. ªudia sa rôznym tempom vzďaľovali od svojej minulosti. Na nikoho z nich nečakalo nič dlhodobo dobré. Rovnica bola daná: odmena je to, čo bolo. Trest je to, čo bude. Čaro bolo v tom, že sa na to dalo pozerať aj inak. Možno práve preto sa mnohí z nich usmievali. Nemohol som im to mať za zlé. Za iných okolností by som sa usmieval spolu s nimi.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=107495