Pavel „Hirax” Baričák

Príbeh MUŽA

Elektronická kniha (ukážka)

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2011 © HladoHlas Group, s. r. o. Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk Ilustrácie © Mariana Drgoňová, 2011 Design © Pavel „Hirax“ Baričák, 2011 1. vydanie, 11 111 kusov Martin 2011

ISBN 978-80-89502-11-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2012

Práve, keď nás spaľuje, nevidíme

Akosi často strácame PIN kód od vlastného vnútra.

Akosi často kladieme na polozborený oltár nádeje ohryzené rebrá obety.

Vytrvalo.

Až na dno.

Do poslednej bunky nervu.

Po samotný akt brieždenia...

A ja sa pýtam, či nám Boh nedal slnko...

Mením seba, mením svet...

Príbeh MUŽA

Zomieram, tak sa poďme aspoň zoznámiť

Vždy som bol obyčajný, ničím nezaujímavý človek-milión. Vlastne klamem. Je nás síce plný svet, ale svojím spôsobom sme všetci do jedného čudáci. Hluční básnici, ktorí nikdy nezažili pravú lásku, živé sochy s parkinsonom v pokročilom štádiu, preľaknuté postavičky, ktoré pri masturbácii prosia nebesia, nech do miestnosti nevtrhnú kukláči. Doba do nás zasiala strach, ale na druhej strane nás aj akosi podivne rozmaznala. Väčšina z nás nikdy nemusela o nič bojovať. Možno práve preto v živote prehrávame. Ja takmer všetko...

Aj tento deň sa začal ako každý iný. Zle sa mi vstávalo. Cez skrčené čelo som nebu vysielal, že by mi hodinka spánku ešte ulahodila. Navyše akoby niečo viselo vo vzduchu...

Radka a malý ešte spali. Ticho som zavrel dvere na spálni, olúpal si v kuchyni banán a prispato som ho postojačky jedol. Potom som vybral z chladničky syr a salámu, odkrojil štyri krajce chleba a hodil to všetko aj s jednou čokoládovou tyčinkou do malého batoha. Odostrel som okenné žalúzie a potešil sa, že aj dnes vyšlo slnko, i keď si to časť ľudstva možno nezaslúžila.

Pred odchodom do práce som sa vrátil do spálne, pobozkal malého na hlávku, milovanú manželku pohladil po vlasoch. Jej prekrásne bľabotanie v zmysle „maj pekný deň“ mi vyvolalo úsmev na tvári, ale musel som už trieliť z bytu.

Dole pri schránkach som stretol domovníčku, ktorá už musela mať viac ako sto rokov a presluhovala úplne vo všetkom, vrátane dýchania. Napadlo mi, prečo si starí ľudia niekedy nepospia dlhšie. Určite by boli milší.

– Pán sused, parkujete kolesom na tráve. To by sa nemalo, – povedala mi namiesto pozdravu.

– Ale, pani susedka, – usmial som sa na ňu, aj keď v duchu som jej už hádzal hrudu zeme na rakvu, – čo všetko by sa nemalo.

– Buďte rád, že na vás niekto nezavolal políciu. Dostali by ste papuču. Pred týždňom to dávali v správach. Na tráve sa nesmie parkovať, – škodoradostne poznamenala a mne bolo jasné, že keby papuču mala, vlastnoručne mi ju tam založí.

Mal som chuť spýtať sa jej, či zavolať policajtov nenapadlo práve jej. Či toto isté povie aj synovi, keď sa mu uráči a raz za dva mesiace pristane so svojím BMW korábom priamo pred naším vchodom, kde celým predkom svojej nablýskanej rakety zaparkuje rovno na tráve. Niečo v mojom vnútri sa drelo na povrch, aby jej položilo základné energetické otázky bytia, prečo je taká zachmúrená a uhundraná, že si ju takú spred troch rokov, keď sme sa sem s Radkou nasťahovali, nepamätám.

– Prídete na schôdzu? – zavrčala do zeme a ani sa nepozrela mojím smerom.

– Asi nie, – odpovedal som dotknuto schránkam.

– Nikdy nechodíte... mali by ste, bude sa odobrovať nový fond, – upozorňovala ma dôležito. No mňa nový fond zaujímal ako dostatok pitnej vody v Bejrúte.

Vynorila sa mi spomienka, keď som sa prvýkrát zúčastnil spomínanej dôchodcovskej udalosti. Preberalo sa zatepľovanie a výmena plastových okien v celom baraku. Bolo nás tam pár ľudí pod tridsať rokov, zvyšok zamračená geriatria. Ale naše pripomienky nepočúval nikto. Hlavným lídrom bola práve táto teta a jej klon z druhého vchodu. Zachmúrení dedkovci do bodky odhlasovali všetko, čo navrhli ony dve. Bol som tam zbytočný. A kde si múdry človek pripadá zbytočný, druhýkrát sa nevyskytne. Bude si radšej čítať knihu, presádzať kvety, chystať jedlo, hrať sa s deťmi alebo len tak ležať na posteli a pozerať televíziu.

– Načo tam mám chodiť, aj tak si spravíte, ako vy chcete, – odsekol som jej.

– Ale čo to tárate... Ako môžete?! – zalapala teta teatrálne po dychu. Zjavne v nej ožila nádej, že si som mnou užije poriadnu hádku a bude tak môcť na mňa vypľuť svoje životné sklamania. Naopak, ja som bol milší – v duchu som jej už vychovane otváral truhlu, nech jej aspoň trochu pomôžem v hľadaní svojho miesta na svete.

– Dovi, niekto musí aj pracovať, – povedal som a už som sa nestaral, či to rozdýcha. Ani ona sa ma nikdy nespýtala, či sa so mnou môže rozprávať ako so sopľavým deckom.

Mal som v meste malú predajňu s počítačmi a ich doplnkami. Dával som prácu dvom ľuďom. Jeden obsluhoval, druhý skladal počítače a robil servis. Mne prischlo objednávanie tovaru a ekonomika, teda papierovačky. Dnes však Ľuboš nemohol prísť, tak som musel doraziť skôr, aby som obchod otvoril a predával. Čas sa vliekol ako slimák, jún už veľa ľudí vyhnal na dovolenky. Keď sa k tomu pridali následky ekonomickej krízy, okolo ktorej kydy mi už statočne liezli hore krkom, bolo to s tokom peňazí viac než mizerné. Predsa len, naše mesto nebola Bratislava.

Z nudy som poutieral aj prach na policiach a občas som vykukol na hlavnú triedu, či som nezostal v meste sám. Zrazu si to do predajne namieril akýsi starší muž. Zacúval som „do zákopu“, ako sme familiárne volali miesto za pultom, nahodil na tvár všetkopredajný úsmev a vyčkával na jeho želanie.

– Dobrý deň, – povedal pán. Mohol mať niečo medzi päťdesiat až dvesto rokov. Raňajší rozhovor s dôverníčkou mi vymazal intuíciu, ktorá sa spájala s ľuďmi vyskytujúcimi sa na zemi viac ako polstoročie.

– Dobrý. Čím môžem poslúžiť? – spýtal som sa milo.

– Lukino, ty ma nepoznáš... – zneistel zrazu muž. Lenže zneistel som aj ja, pretože Lukino ma oslovovala jedine starká z maminej strany, nikto iný. Pochopil som, že tento pán si počítač kúpiť neprišiel. Nedalo sa mi rozprávať, znenazdajky som zacítil príchod niečoho zlovestného. Napríklad informácie o smrti rodinného príslušníka či nemilosrdnej chorobe, ktorá už určite skrutkuje hlavu niektorému členovi nášho pokrvného klanu.

– Lukino, ja som tvoj otec, – vyslovil cudzí muž osudnú vetu.

Svet sa mi zahmlil. Sedel som v člne a zaberal veslom, len nech sa dostanem z horiacej rieky. Lenže tesne za mojím chrbtom sa nahýnala obrovská krepová maketa tváre staršieho šedivého muža s pristrihnutou briadkou, ktorá mi šepkala do šije, že je môj otec. Mne, dvadsaťdeväťročnému dospelému chalanovi, ktorý mal milovanú ženu a ročného chlapčeka, obidvoch regulárnych rodičov, ktorí ho vychovali, dali mu strechu nad hlavou, domov a výchovu. Mne, človeku, ktorý mal všetko v kláštornom poriadku.

– Znie to asi čudne, ale ja som tvoj pokrvný otec... prepáč, že až teraz...

Nikdy som tak neprosil o zákazníka ako v tú chvíľu. O akéhokoľvek študenta, ktorý drzo rozrazí dvere, ani sa nepozdraví, kúpi si balíček cédečiek na napaľovanie, nech mu môže kamarát okopčiť novú hru a na zvyšok napáliť novoobjavené inšpirujúce porno. Nech príde divno šušlajúci špekulant a bude sa ma hodinu vypytovať na tri druhy harddiskov, ktoré do noci vyhľadával podľa najnižšej ceny na internete a potom bude zjednávať ešte nižšiu sumu, než som ja schopný zohnať z veľkoskladu. Nech príde hocikto, hoci aj Meliško, a vyjebe mi predajňu plynom. Ale nech tento muž odíde a pri zatváraní dverí sa klaunovsky usmeje a povie, že to všetko bola iba prča, len chodí po meste, trepe vymyslené sprostosti a skúša tak reakcie ľudí.

– … až teraz som prišiel po toľkých rokoch... vieš, zomieram...

„Ach, čo to tu tára ten podivný muž? Prestaňte, prosím vás! Prestaňte sa hrať s dynamitom v blízkosti môjho doterajšieho života, mojich spomienok, môjho detstva, rodičovského bytu, v ktorom som vyrastal, rozbitých kolien, puberty a prvých tínedžerských bozkov... Mám dvoch súrodencov... Brat Peťo sa oženil na východ a sestra Zuzka je už tri roky v Španielsku. Chodí s nejakým dídžejom, budú sa brať. Otec ma síce držal nakrátko, veď je policajt, ale meno mám po ňom. Mamu milujem... nikdy by mi neklamala! Neverím vám! Čo sa mi to snažíte nahovoriť? Ste klamár! Zmiznite s tými zápalkami, všetko sú to rýchlozápalné slová, veľmi citlivé! Mali by ste dávať pozor na to, čo komu poviete!“

Krútila sa mi hlava, nemohol som dýchať, krv mi vytláčala oči k Neptúnu, dlane sa mi potili. Srdce búšilo do slúch, do okien, do zvoníc, do oblakov... robilo vzdušné víry, padali lietadlá, vyvolalo zemetrasenie v Severnej Kórei, vlnobitie pobilo desaťtisíce ľudí, ale miestny diktátor upustil agentúre Reuters informačnú slzu, že len sedem. Ľudia zomierali po miliónoch, ale všetci sa tvárili, že všetko je okej. Iba ja jediný som žil, i keď vo mne rástla púšť rýchlosťou jedno tonové zrnko za milióntinu sekundy. Všetko ničiaca púšť. Nedozerná prázdnota, spaľujúca a vyprahnutá púšť. PÚŠŤ!

– … zomieram na rakovinu... tak som našiel odvahu...

„Do pekla, nemali ste nájsť odvahu! Ak je to pravda, mali ste odísť z tohto sveta bez tejto návštevy. Odpusťte mi môj cynizmus, cudzí človek, ale nepoznám vás. Vaše oči, dlane, prsty mi nič nehovoria. Vaše ústa mi ako malému nikdy nepovedali, že sa nemám chytať horúceho sporáka, že mi to neprinesie úžitok. Vaše ruky ma neučili bicyklovať, plávať, lyžovať, korčuľovať. Vaša trpezlivosť ma neučila vybrané slová po s. Do riti, veď vy ste ani nechodili na moje rodičovské združenia! Nikdy som nevidel vaše slzy, keď som si ako malý natrhol obočie. Neviezli ste ma vystrašený do nemocnice. MÔJ OTEC ma tam viezol a nadával mi pritom. On šoféroval, vy ste tam neboli. Nemali ste nájsť odvahu, mali ste ju pochovať... Nikdy sme sa nemali stretnúť a vlastne, čo mi to tu rozprávate? Vy určite klamete! Chytá ma z vás zlosť!!!“

– Tu je moje telefónne číslo. Je to pevná linka, nemám mobil. Neviem, koľko tu ešte budem... – hovoril ticho muž a podával mi vopred pripravený papierik.

„Prosím vás, odíďte. Vypadnite! Nechcem preskočiť tento pult, nechcem vám ublížiť, odíďte. Zmiznite! Nepočujete?! Nevidíte to v mojich očiach?! Bolí to! Hryzie ma to, trhá, seká mi to dušu na slíže, mení ma to na ľadovec, ktorý sa vzápätí premieňa na vatru! Do riti, zmiznite už!!!“

– Lukino, keď budeš chcieť, zavolaj, – povedal nakoniec „otec“ a odišiel.

Neistota mi ukradla kolená, zmätok vytrhol jazyk. Neviem, koľko prešlo storočí, kým som zavolal mame.

– Mami? Bol tu nejaký muž a tvrdil, že je môj otec... Vieš mi to vysvetliť?!

Všetci čerti vo mne bili do zvonov, no mama mlčala.

– Tak ako to teda je?!

– Lukáško, príď, porozprávame sa.

– Prosím?!?

Zložila a tým cvaknutím mi pustila žilou. Môj svet obelel. Skúšal som jej znovu zavolať, ale nebrala. Pri druhom márnom pokuse vrátiť môjmu bytiu starú formu sa v predajni zjavil pár uponáhľaným chalanov.

– Promiňte, nebyla tady taková dívka v bílém kabátku? – spýtal sa ma ten vyšší.

Stál som tam ako zle vyrezaná soška nejakého svätého.

– Čo? Čo ste sa pýtali? Prepáčte, – vracal som sa do reality.

– Jestli tady nebyla taková dívka v bílém kabátku, – zopakoval český turista.

Pokrútil som hlavou na znak záporu.

Bývalí susední „bratři“ sa rýchlym krokom vytratili z obchodu a za výkladom o niečom prudko diskutovali.

Ja som stále mlčal.

Premena

Prijal ma les.

Spiace ihličie v žilách ožilo.

Chodníčkami v oblakoch chodil som v sebe,

v kopách lístia nachádzal svoju tvár.

Cez zhnité pne zdravil som minulosť,

triesky slnka prijal ako budúcnosť.

Stromy stali sa mi kosťami, paprade rukami,

potoky žilami, vrcholce očami,

zvieratá orgánmi, hmyz bunkami,

pokoj dušou.

Zelenel som.

Z lesa nevyšiel človek, ale strom.

Čo najďalej od ľudí

Utiekol som. Veď čo iné dokáže slaboch. Plakať, opiť sa, utiecť alebo umrieť. Ja som zdrhol pred celým svetom. Zavolal som len milovanej Radke. Dvoma vetami som jej vysvetlil, čo sa stalo. Nerozumela. Chcel som jej na to niečo povedať, nejaké pravé silné chlapské slová, ale žiadne vo mne neboli. Bol som prázdny. Ten muž mi vnútro upratal kosou, obsypal trhavinou a zapálil. A zloduch život pokojne sedel v hotelovej hale, vyžieral jahody so šľahačkou a s úškľabkom ma sledoval cez skype, ako začínam chápať a preciťovať hĺbku ľudského nešťastia. Ráno hlásili teplo, ale mne sa zdalo, že začína mrznúť a ja musím nájsť oheň.

– Láska, kam pôjdeš? – spýtala sa ma jemne Radka.

– Do lesa. Do hory, kde som sa ako malý chalan hrával. Je teplo, prespím v strýkovej chate. Viem, kde necháva kľúč.

– Keby niečo zavolaj...

– Dobre, – pritakal som.

– Lukáš? – spýtala sa po chvíľke.

– Áno?

– Prepáč, že to hovorím, ale musím... Akoby som pre teba nebola oporou. Milujem ťa, budem pri tebe stáť, aj keby ťa celý svet odvrhol. Prečo ma odsúvaš? Nestojím ti ani za rozhovor?

– Milovaná, ty a Matúško ste pre mňa všetko. Neviem, čo robiť. Vybuchla mi v hlave svetlica, stratil som nohy a svet odo mňa chce, aby som sa učil chodiť po rukách... Teraz ťa len prosím, aby si ma pochopila. Ber ma ako čudáka, ako niktoša, ako zlého, ale vydrž. Potrebujem byť pár dní sám a nájsť odpoveď, – odvetil som.

– Však si nič neurobíš? – opatrne sa spýtala a jej stiahnuté hrdlo mi obalilo srdce ešte väčším smútkom.

– Neboj sa, bude dobre... – uisťoval som ju, ale sám som nevedel, či neklamem. Netušil som, čo bude. Či dnes vyjde mesiac, nezobudím sa chromý, či si zaslúžim žiť, či ešte vlastne chcem žiť a či mi už zostáva len Radka a malý syn, posledné méty, pre ktoré sa oplatí dýchať.

Vyviezol som sa dedinským autobusom na konečnú, kúpil si v posledných potravinách nejaké jedlo, zápalky a zmizol poza humná zraku dedinských zvedavcov. Šiel som poľami, lúkami, mieril som za tmavozelenou. Smeroval som do lesa k zdroju dobra, k sprche, ktorá sa nepýta, čo chcem zmyť, iba blahodarne pôsobí. Šiel som cez hory do vrchov. Najprv cestičkami do svahu, potom cez konáre a kriaky, kamene, potoky. K obzoru, za slnkom, ktoré akoby odo mňa utekalo, ale našťastie sa takisto hnalo za kopce, tak som ho iba prenasledoval. Kráčal som za krvavým kotúčom k svetlu, ktoré zapálilo strechy zmenšujúcej sa dediny za mojím chrbtom.

Jediné, čo ma zaujímalo, bolo, aby som bol čo najďalej od ľudí a čo najbližšie k prírode. Určite som nemieril k strýkovej chate. Nemal som smer, nebol vo mne kompas, nemal som oči, uši, čuch ani hmat, mal som iba temnú náladu. Bol som len trhanec svalov, ktoré si niesli svoj pomník na vlastnom chrbte niekam do rokliny, pod útes či do jazera. Kamkoľvek... „Potknúť sa, letieť na dno priepasti, odtiaľ sa odraziť, a to najlepšie do nebies. Alebo do pekla. Hocikam, len už nebyť tu. Všetko tu nechať, napchať tie oklamané roky do vreca a spáliť ich v žiari smrti,“ blčal som smerom k nehybným mrakom.

Papierik s „otcovým“ telefónnym číslom som skrčil a vyšmaril z vrecka pod krík.

– Doteraz ťa nebolo, nebude ťa ani zajtra, – zavrčal som a bielka mi svietili, akoby som prenášal besnotu.

Ale neprešiel som ani dvadsať metrov a niečo ma zastavilo. Možno deformácia výchovy, že sa to nerobí. K staršiemu človeku sa predsa treba správať slušne. Alebo to bola zvedavosť? Či túžba ešte raz sa s tým človekom stretnúť, napľuť mu do tváre a dožadovať sa tak odpovede na jednoduchú otázku: PREČO? Nech to bolo akokoľvek, utekal som k tomu kriaku, našiel zhúžvaný kontakt a pre istotu si ho uložil trasúcou sa rukou aj do mobilu. Bolelo to, lebo som tak získal dôkaz, že je to silnejšie ako ja a môžem robiť hocičo, bude to stále drzo predo mnou. Mocnejšie a zničujúcejšie.

Škriabal som sa po úžľabinách, padal do prachu i blata. Dlane som mal odreté, nohavice od trávy, z niektorých škrabancov mi začínala tiecť krv. Zohýnal som hlavu pred stromami, až som mal tvár len pol metra od zeme. Keď som cítil, že posledná živá bytosť schopná chodiť po dvoch je odo mňa ďalej ako na kilometer, splynul som so zemou a rozplakal sa. Trhal som trsy trávy, kmásal nevinné korene i mŕtve konáre, drvil ich, krkval, lapal po dychu. Metal som sa ako rozmaznané decko hrajúce usmoklené divadlo kvôli jednému zimnému nanuku, vracal som sa do detstva a prežíval plač intenzívnejšie ako mŕtvy koncentráciu. Po extáze vrcholu zúfalstva som sa kolenačky došmatlal k najbližšiemu smreku, oblapil ho dlaňami a pýtal sa ho nezodpovedateľné:

„Milovaný strom, cítim tvoje srdce. Bije a ja viem, že žiješ, vieš rozprávať... tak odpovedz najväčšiemu bláznovi sveta. Zakývaj vetvami, daj mi nejaké znamenie, posuň oblaky alebo zapískaj vetrom... Všetko mi ukradli, nežil som. Nie som. Nemám rodičov. Som nik. NIK! Nie, nie, klamem, mám rodičov, ale neviem koľkých a ktorí sú praví. Oklamali ma.“

Plazil som sa cez mraveniská, naberal na seba chrastie a listy. Kamienkami som si lámal starostlivo udržiavané nechty. Zahadzoval som ľudské, aby som sa stal skutočným človekom. Zbavoval som sa civilizácie, aby som precitol a ožil. Menil som sa na divocha, pretože moje vnútro revalo, že toto je pre mňa teraz jediná cesta, moja posledná možná spoveď.

„Močiar, zober si ma. Tebe jedinému verím. Ušiel som pred vlastnou ženou aj synčekom. Tí ma nikdy nezradili a vidíš, vinou toho, že sú tiež ľudia, som ich akosi zaradil do takého istého revíru škodnej. Najbližší mi podrazili nohy, no neprestajne po mne kričia, nech kráčam ďalej. Ale to sa nedá. Ledva sa plazím od jedného pňa k druhému. Toto sa robí? Áno, toto sa vo svete ľudí robí. Presne toto vieme robiť najlepšie. Zrádzať, predstierať, nebyť sami sebou, nepatriť si, klamať a zavádzať. Tvárime sa, že máme v sebe sambu, ale v skutočnosti stále chytráčime, systém z nás urobil automaty. Veď ináč by som tu nebol...“

Šuchtal som sa od stromu k stromu, slzy si v mojej tvári vyrývali dve nezmazateľné korytá. Vedel som, že tam ostanú navždy. Hocikedy sa do nich budem môcť ponoriť, očistiť sa od všetkých zrád, tráum, strachov, depiek, pádov, ľudskej podlosti. Bude stačiť tie vane len napustiť, vkročiť dnu a zasyčať.

„Ach, túžba môjho života, ešte neumieraj. Snáď to ešte rozchodíme. Perly smútku, nestavajte sa do šíku, nechystajte sa na popravu, hotujte sa ešte žiť! Snáď už bude dobre. Matúškovi spravíme s Radkou sestričku, deň zakvitne dúhou. Hviezdy neba, dnes je večer otvorených dverí. Vojdite do mňa, presvieťte ma a zahrejte, vyveštite mi lepšiu budúcnosť. Môj pokrvný otec vraj zomiera na rakovinu. Ten, ktorý ma vychoval, zajtra ráno vstane do práce, aby podriadeným policajtom, mravcom strážiacim náš majetok, životy a bezpečnosť, pripravil cez grafy a štatistiku ešte lepší prístup k znižovaniu kriminality. Naše životy? Hovno, modriny duše!

A mama? Ach, mamička moja milovaná, aspoň ty si moja pravá? Labuť obetavá, nikdy si nešetrila svojou láskou a nehou ku mne. Ty si ma porodila? Alebo ste si ma ako malého usmokleného chlapca s tromi pehami na líci vybrali zo záhrady plnej opustených a smutných ovečiek, ktoré dobre tušili, že opäť prišiel nejaký nový manželský pár a treba chvíľku hrať divadlo smutných a tichých, aby boli nasledujúce dni trošku veselšie?

Hviezdičky, už pár hodín nepatrím nikomu, som sám ako diera na rukavici, aspoň vy si ma osvojte... Ale povedzte mi pravdu. Nič neskrývajte, hrajte čistú hru.“

Plantal som sa tmou. Možno ma vystrašil mesiac, možno zima, ktorá sa do mňa schuti zahryzla, ale nakoniec som si spravil oheň a drkotajúc zubami som pri ňom ešte hodinku soplil.

„Milovaná Radka, odpusť mi môj útek, ale neviem ináč. Ja viem, že ty ma chápeš. Veľa ráz si mi povedala, že ma miluješ práve pre to, že som iný. Poviem ti o mojich pocitoch, ale prvému sa teraz musím vyplakať Bohu. Cez vrcholce kopcov, cez potoky, vyvracať sa do dutín spráchnivených stromov a uraziť aj teba, vŕba moja ľúbezná. Ty a malý Matúš ste to posledné, čo mi tu na svete zostalo. Všetko bude dobré.“ Z očí sa mi liali slzy, padali na tenisky a šepkali, že keď je ťažko, tak je ťažko a nemôže byť ľahko.

Nakoniec som si naznášal kopu dreva a budiac sa na pravidelne vyhasínajúci oheň som v tej hore prežil prvú noc. Druhú som prespal v senníku. Celý deň som chodil ako mátoha. Dokonale prázdna nafetovaná mátoha. Pochopil som, že človek, ktorému nejakým spôsobom ukradnú vnútro, dokáže bez problémov zabiť, ale aj kráčať k osvieteniu. Má rovnako blízko k nenávisti ako k láske. Stačí mu krok a premení sa z diabla na anjela. Nachádza sa presne v tom bode, z ktorého je všetko na dosah ruky. No dostať sa do tohto stavu vyžaduje enormne veľa energie. Teda ak vás tam priamo nehodí krutá ruka osudu ako mňa.

Začal som tušiť, v ktorej horskej oblasti sa nachádzam, a tak som nakoniec zamieril k strýkovej chate, kde som strávil ďalšie dve noci. Väčšinu dňa som znášal z lesa drevo a chystal ho pre strýka. Ako vďaku za prepožičanú strechu. No zároveň mi práca kradla myšlienky na všetko to absurdné, nespracované, nepochopené, nespravodlivé. Hneď by som vedel poradiť každému utrápenému mestskému človeku, nech sa vykašle na návštevy psychológov a radšej sa chopí sekery a narúbe drevo či porýľuje pole. Je to zdravšia a lacnejšia terapia ako kŕmiť uši hluchým.

Kúpal som sa v chladnom potoku a chodil na krátke prechádzky. Predstavoval som si, že keď raz budem starý muž, dožijem svoj život takto. „Nechcem dodýchať obklopený hordou elektroniky v byte ovenčenom obrazmi v zlatých rámoch ako dôkaz toho, že končím ako úspešný muž. Dočerta s nablýskanými rárohami! Bude mi stačiť jedna chatka ukrytá pod krídlami mohutných smrekov,“ snoval som svoj životný plán, keď som už sám seba presvedčil, že som rozhodnutý tu ešte nejaký ten piatok zostať. Radke som napísal každý večer krátku správu, aby vedela, že sme ešte stále na rovnakom brehu a aj dlho budeme.

Nikdy som jej nepovedal, že som sa v tie dni začal meniť na zviera. Vnímal som zvuky a pri najmenšom náznaku stretnutia s veľvyslancami zvierat som okamžite mieril do húštin. Pozoroval som skákajúce poľné zajace, sledoval slobodný pohyb vtákov, a ak mi prial vietor a náhoda, tak aj plaché srny. Obdivoval som život za odtrhnutou kôrou, kde lykožrúty prišli o svoj domov a húfne sa sťahovali na nové pôsobisko. „Vidíš to, ani jeden nerepce. Tie tvory prišli o všetko, ale pokorne prijali svoj kríž a idú ďalej,“ šepkala mi nenútene hora.

Ten les a divočina ma čistili. Čítal som z listov stromov, papradia, rozostavenia večerných mrakov, pokoja slimákov, zo šikovnosti chrobákov, že sme večné bytosti vo fyzickej forme. Ten les mi pripomínal, kto v skutočnosti som. Pomáhal mi rozpomenúť sa, odkiaľ som sem prišiel, komu naozaj patrím a že všetko vôkol mňa má prospech z mojej existencie. Tá hora ma naučila veľa. Naučila ma byť.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=123223