Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © D. Edwards, 2013

Illustrations © Miroslav Regitko, 2013

Cover Design © Lýdia Valter

Záhadná vražda v Zelenej oranžérii

Autor ďakuje za podporu Literárnemu fondu.

Text: D. Edwards

Ilustrácie: Miroslav Regitko

Grafická úprava a zalomenie: DTP Perfekt

Obálka: Lýdia Valter, www.bookwork.sk

Jazyková redaktorka: Viera Gründlerová

Vydal PERFEKT, a. s., Karpatská 7, 811 05 Bratislava 1,

ako svoju 637. publikáciu.

Prvé vydanie

Rok vydania 2013

Tlač: KASICO, a. s., www.kasico.sk

ISBN 978-80-8046-603-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Venujem pamiatke Ostapa Bendera.

Upozornenie:

Všetky opisované príbehy sú takmer autentické. Stali sa alebo práve prebiehajú. Osoby, ktoré v nich vystupujú, sú tiež občas skutočné. Stretávame sa s nimi takmer denne. Dokonca častejšie, ako ich možno stretávať.

Autor ďakuje tvorcom televíznych seriálov za inšpiráciu a ľutuje, že nedokázal naplno využiť brutálne množstvo invencie v nich.

D. Edwards

Hlavní aktéri

Primár Brazáň, kedysi výborný chirurg, dnes rekordér v počte rozvodov

Brat – BRAT? Tajomná postava,ktorá nemôže jestvovať, a predsa úspešne vegetuje

Patológ Kludský, výborný odborník,mizerný charakter, bez šarmu a charizmy

Zuzana, známe dieťa známycha predsa neznámych rodičov

Ema, bezvýznamná postava, ktorá sapostará o poriadny kriminalistický hlavolam

Mara, tajná agentka, ktoráskoro rozpútala dva a poltú svetovú vojnu

Doktorka Makovická, ktoráchce všetko, čo dosiahne

Riaditeľ Hronec, živý dôkaz toho,že kto má úrad, má aj rozum

Prológ

Z hnedej bránky na tichej ulici, jednej z mnohých v tejto pokojnej vilovej štvrti, vyšiel muž. Vysoký, štíhly, v najlepších rokoch. Takto označujeme niekoho, komu len veľmi ťažko odhadnúť vek. Nakrátko ostrihané tmavé, sivými nitkami zdobené vlasy všeličo naznačovali, ale nechávali fantázii dosť priestoru na dohady. Ostro rezaná tvár a živé hlboké hnedé oči dotvárali elegantný exteriér muža, ktorý sa objavil na chodníku. Držanie tela naznačovalo vojaka alebo atléta. Šiel vzpriamený a kráčal istým krokom. Z plavnej chôdze i práce rúk bolo jasné, že je to výsledok dlhodobého tréningu. Napokon 26 rokov v spravodajských službách poznačí každého človeka. Stalo sa to aj Bondovi. Tvrdá fyzická príprava, ktorú aj neskúsené oko spozná nielen na držaní tela, ale aj na elegantných pohyboch subjektu nášho záujmu, priam lahodili oku. Dokonca aj mužskému. Cesty do spravodajských služieb sú veľmi rozmanité a pomerne neverejné. Nášho muža zlákala trochu romantika, trochu dobrodružstvo, možno aj túžba patriť medzi nemnohých zasvätených. Muž však svoje rozhodnutie viac ako raz do mesiaca neoľutoval, čo je celkom uspokojivé vzhľadom na stresy, čo ho stretávali. V práci, ktorá je utajená aj pred najbližšími, bol úspešný a dnes stál na vrcholci jednej z najutajenejších spravodajských pyramíd. Volal sa Alojz, doma ho volali Lojzo a v agentúre ho poznali ako Franka. Takže – Frank

Poobzeral sa, akoby ho zaujímala rozžiarená obloha, stromčeky vysadené pozdĺž ulice aj život všedného predpoludnia. Všímal si naozaj všetko. Okná, domy aj ľudí na ulici. Najmä mladších. Jeho záujmová cieľová skupina boli muži a ženy medzi dvadsiatimi piatimi a štyridsiatimi rokmi. Pomaly, takmer prechádzkovým tempom vykročil k centru mesta. Väčšinu života prežil Frank v kontrašpionáži. To je nesmierne náročná misia. Ide vlastne o špionáž v špionáži, a to zvládnu naozaj len najlepší. V tomto utajenom krutom svete platia iné pravidlá ako vonku, na verejnosti. Aj preto po dvadsiatich rokoch služby odišiel do dôchodku. Bol tu však aj iný dôvod. Samozrejme, tiež dôsledne utajený. Jeho odchod do zálohy bol puntičkársky naplánovaný a zrealizovaný presne podľa scenára. Takmer nikto v sekcii nevedel, že keď sa posledný pracovný deň lúčil, mal vo vrecku symbolický menovací dekrét na ďalšiu, tentoraz naozaj super utajenú misiu. Sem-tam niekto o nej tušil, no tých, čo ju zosnovali a realizujú, bolo iba pár. Projekt, ktorý pripravili a stále upravovali, patrí k najviac chráneným tajomstvom na našej planéte.

Pod kódovacím označením Pangasius sa skrýva príprava na predpokladaný globálny rozpad politického a ekonomického systému vo svete a na riadenie toho, čo ešte bude použiteľné. Inými slovami, keď rupne ten konár, čo si desaťročia stále podpiľujeme, nech existuje záchranná sieť, aby sme sa tak strašne nedorantali.

Program HARPP, ktorý by sa mal o to pokúsiť, bol pôvodne určený na prieskum atmosféry. Neskôr získal iný obsah a z prieskumu vesmíru sa potichu zmenil na hľadanie možností záchrany ľudstva pred skazonosným úderom, čo príde ako odplata za drancovanie prírody a nerešpektovanie zákonov života. HARPP je teda záchranný systém pre civilizáciu na „potom“, ak v tom čase ešte nejaké potom bude.

Muž kráčal po starostlivo vybranej trase, ktorá podľa scenára pripadala na dvanásty deň v mesiaci. Vypracovali ho experti Štatistického operačného strediska tak, aby mestom prešiel aspoň dva razy do mesiaca. Najskôr dopoludnia, v druhej etape popoludní, potom kombináciou časových režimov tak, aby za 30 dní navštívil určené miesta v rozličných častiach dňa. Po návrate z prieskumu starostlivo vyplnil a odoslal do ústredia špeciálne pripravený dotazník. Nezasvätený by sa prenesmierne čudoval, čo všetko spravodajcov zaujíma.

Teraz, zdanlivo bez záujmu, pomaly kráčal po ulici vysvietenej slnkom, ktoré už nežiarilo ako v horúcom lete, no stále dodávalo dňu optimizmus a silné pozitívne vibrácie. Muž výborne predstieral nezáujem o čokoľvek, čo sa dialo okolo neho. Tváril sa dokonca až unudene. No všetko bolo inak. Vycvičeným zrakom indiánskeho bojovníka v nepriateľskom obkľúčení bez prestania sledoval dianie naokolo. Snažil sa nájsť potenciálnych agentov alebo čokoľvek, by sa vymykalo zo stabilnej schémy prostredia. Išlo o rutinný terénny zber údajov, ktorý síce nepatril k jeho hlavnému poslaniu, no aj to bola kamufláž, ktorá ho zaraďovala do nižšieho rangu, než naozaj bol. Dobre vedel, že agenti, po ktorých pátral, sú tiež školení na nepretržitý prieskum terénu a vyhodnocovanie aj najmenších nezrovnalostí. Zisťujú aj či ich niekto nesleduje, či im niečo nehrozí. Často sa zastavujú, pokúšajú sa tváriť znudene, zaviažu si šnúrku na mokasíne, čo je, mimochodom, slušný výkon, nazrú do imaginárnej mapy a tvária sa, že sa chcú zorientovať. Navštívia obchodík s otvoreným výkladom na ulicu, aby skontrolovali, čo sa vonku deje. Nenápadne, potichu, v sprievode problémov všedného dňa tu prebiehal skrytý neviditeľný súboj medzi aktívnymi agentmi a praxou vyzbrojeného vyzvedača, ktorý okamžite odhalil podozrivé znaky nielen v správaní ľudí, ale aj zvierat. Ak to bolo možné, agent odfotografoval podozrivú osobu alebo zaujímavý predmet mikrokamerou skrytou v odeve. Bola prepojená s mobilom, snímka sa okamžite posielala do ústredia. Nepretržitá služba v identifikačnom oddelení obrázok porovnala s domácimi aj zahraničnými databázami. Ak išlo o agenta z prvého až piateho stupňa záujmu, muž sa obvykle naňho nenápadne prilepil a sledoval ho, pokiaľ to bolo možné. Záber v laboratóriách upravili do štandardného formulára, doplnili textové informácie, pridali dáta potrebné na triedenie a kompletný záznam putoval do miestnej aj globálnej databázy. Ktovie, kedy a na čo bude užitočný?

Už niekoľko dní bola služba nezaujímavá, vlastne väčšinou sa nič nedialo. Hlavným princípom práce spravodajského dôstojníka, okrem obvyklej nenápadnosti, analytického myslenia a odvahy, je – trpezlivosť. V tomto remesle ostražitosť nikdy nemá voľno, dokonca ani náhradné. Keď muž kráčal okolo chýrnej cukrárne preslávenej bratislavskými rožkami (sú v zozname UNESCO), ozvala sa tlmená rana. Vycvičené ucho identifikovalo zvuk ako výstrel z pištole menšieho kalibru s tlmičom. Muž si inštinktívne, rýchlosťou blesku čupol. Ak bol terčom, nechcel dať strelcovi ďalšiu príležitosť. Obvyklý život, zvuky ulice a pohyb ľudí naokolo však bez prerušenia pokračoval. Keď sa zrazu ozval hysterický výkrik, bolo veľmi pravdepodobné, že nešlo o útok naňho.

– Kúpil to niekto iný. Som zvedavý, kto to bol. Som poriadne zvedavý, kto mu to urobil. A prečo? – precedil medzi zubami náš muž. Rýchle sa postavil a sústredene očami prehľadával okolie. Hľadal niekoho, kto sa ponáhľa od miesta, kde zaznel výkrik. Po chvíli ho objavil. Mladík v tmavozelenej reklamnej čiapke rýchlym krokom smeroval k námestiu. Muž vedel, že ho teraz nebude môcť odfotografovať. Preto sa snažil zachytiť zrakom čím viac identifikátorov pre neskoršiu rekonštrukciu a, samozrejme, vydal sa za ním. Vedel, že muž po chvíli spomalí, aby neupútal pozornosť. Vtedy nastane možnosť priblížiť sa k nemu. Zrejme toto bol pravdepodobný strelec, čo pred chvíľou dramaticky narušil pokojný deň a rozosial do okolia množstvo imaginárnych, no v konečnej fáze konkrétnych otáznikov. Po piatich minútach rýchlejšej chôdze útočník naozaj zastal a opatrne sa obzeral. Náš muž sa k nemu nenápadne priblížil, odfotografoval ho a zdanlivo bez záujmu pokračoval v ceste. V skutočnosti sa po chvíli zastavil, nechal sa neznámym predbehnúť a potom ho nenápadne sledoval, až pokiaľ to bolo možné. Neznámy strelec zdanlivo bezstarostne nastúpil do auta, ktoré sa okamžite pohlo. Každá, aj malá informácia mohla poskytnúť významné svedectvo. No neposkytla! Priamym pozorovaním veľa nezistil, nedokázal ani prečítať poznávaciu značku auta, vedel však, že firemní analytici aj z malých a zdanlivo bezvýznamných stôp neraz vyťažia veľa, aj keď to väčšinou na nič nie je súce.

Dnes sa v meste trochu zdržal. Streľba v jeho blízkosti, a navyše na pešej zóne, nebola ani preňho zážitkom, ktorý by mohol zovšednieť. Neočakávaná streľba a sledovanie podozrivého nezabralo veľa času. Stále bolo prijemné počasie, vzduch bol prevoňaný zeleňou, ktorá akoby zo všetkých síl chcela odovzdať svoj pozdrav ľuďom. Panoval nebeský a ozdravujúci pokoj. Muž si chcel vychutnať lúče slnka a príjemnú atmosféru v parku aj porozmýšľať o čudnej streľbe. Vari po hodine sa vydal domov. Prešiel cez bránku malého rodinného domčeka vo vilovej štvrti a vstúpil veľkými hnedými dverami do predsiene. Starostlivo za sebou zamkol bránku aj vchodové dvere. Plášť pedantne zavesil na vešiak. Prezul sa do kožených našuchovačiek a vošiel do obývačky. Bola zariadená zachovaným elegantným nábytkom, ktorý síce pamätal aj lepšie časy, no stále pôsobil útulne a dôstojne. Spolu s obrazmi, väčšinou neznámych umelcov, vázami, svietnikmi, soškami, štýlovým lustrom a ostatnými doplnkami vytváral atmosféru istoty, nostalgie a útulného domova. Frank pristúpil k podnosu so všakovakými likérmi a vybral fľašu suchého martini. Z barovej chladničky vybral fľašu fínskej vodky. Nalial do pohára najskôr martini, dolial vodku a z pohára s uzáverom vybral olivu, ktorú ponoril do nápoja. Nacvičeným gestom pretrepal obsah pohára, znalecky ho ochutnal, slastne privrel oči a spokojne sa usmial. Tešil sa na prvý hlt, no chuť nápoja veľmi nevnímal. Trápil sa otáznikmi, čo mu vírili hlavou ako lístie vo vzdušnom tanci pofukujúceho vetríka.

Odniesol si legendárny bondovský nápoj k hlbokej pohovke, usadil sa a so zavretými očami pomaly chlipkal kultový špiónsky longdrink. Zdalo sa, že spí. V skutočnosti mal od spánku poriadne ďaleko. Bol rozrušený a horúčkovito premýšľal. Vari po hodine vstúpila do obývačky príťažlivá mladá upravená žena (92 – 59 – 70), čosi po tridsiatke, z ktorej vyžarovala empatia a rozhodnosť. Husté plavé, nakrátko ostrihané vlasy lemovali súmernú tvár bez mejkapu. Hlboko zasadené oči ju zaujímavo skrášľovali. Pôsobila pokojne, možno až odzbrojujúco, no v skutočnosti ani za mak netrpela neistotou a už vôbec nie bezradnosťou. Svojimi prenikavými, hlbokými a nezvyčajne sivomodrými očami skúmavo premerala sediaceho muža. Po chvíli sa príjemne modulovaným hlasom potichu opýtala:

– Frank? Spíš? – zaznelo z úst ženy ticho a takmer nežne.

– Kdeže, naopak, som až priveľmi hore. – trochu podráždene odvetil agent namrzený, že ho vyrušila, keď v tuhom rozmýšľaní už-už príjemne usínal. Po chvíľke, čo potreboval na precitnutie a návrat k práci, dodal:

– Úporne rozmýšľam a za svet sa neviem z toho vysomáriť. Dnes som zažil niečo, čo zatiaľ neviem vyhodnotiť. V meste sa strieľalo, no nešlo o mňa. Podozrivé je niečo úplne iné. Okolnosti. Vyzerá to na dobre zorganizovanú akciu. Niekto, kto veci rozumie, ju dokonale pripravil. Bol to zrejme začiatok niečoho, čo ešte len bude. Čosi je vo vzduchu, treba trpezlivo čakať, čo sa v krátkom čase udeje. Vykazuje to neobvyklé prvky, a to ma poriadne mätie.

– O čo ide? Nezveličuješ? Hoď slovo. Možno dvaja na niečo prídeme… – reagovala žena.

Muž a žena neboli manželia, ba dalo by sa povedať, že ani priatelia. Obaja boli slobodní a ako sa hovorí, boli bez záväzkov. Boli kolegovia, spravodajskí pracovníci. Mali vytvárať dojem dvojice, ktorá žije pokojným životom, ba bezpečnostné opatrenia na zvýšenie dôveryhodnosti im predpísali každý týždeň aspoň jednu dôvernosť na ulici. Scenár bol jednoduchý. Žena ako emotívnejší a temperamentnejší prvok, sa musela na chvíľu zastaviť, postaviť sa tesne pred muža, chvíľu predstierať nespútanú radosť a potom ho začať náruživo, podľa inštrukcií F7, najmenej 36 sekúnd bozkávať. Žena, odteraz jej budeme hovoriť Mara, z toho mala zábavu, lebo jej partner túto časť ich poslania až zúrivo neznášal. Niežeby ho bozky nechávali chladným. Ale bozky podľa výmyslov nejakého plánovača, na ulici a navyše len na ulici?!!!

Dvojica žila zdanlivo harmonicky aj s hrdzavým hovawardom. To je chlpáč, čo sa podobá na televíznu reklamu so psími granulami. Aj on mal svoje miesto v organizácii a plnil úlohy presne podľa scenára. Tváril sa priateľsky až podlizovačne. Vyzeral ako notorický dobrák. Pokiaľ nezaštekal. Jeho silný hlboký basový hlas sám osebe naháňal strach rovnako ako veľké žiariace zuby. Aj on patril medzi služobné postavy v tomto špionážnom dome. Mal perfektný výcvik, bol to prvotriedny stopovací pes, cvičený aj na ochranu svojho pána. Vedel zadržať útočníka a dokázal aj nebezpečne ublížiť; keď útočil, vybral si vždy hrdlo.

Medzi oboma ľudskými partnermi občas preskočila iskra, nebolo to však nič v literárnom štýle levitoviek. Bola to tvrdá výmena názorov, nesúhlas alebo neodolateľná túžba otrepať partnera, s ktorým sa práve nedala nájsť spoločná reč, poriadne o stenu, aby sa spamätal. Obaja by to nepochybne hravo a bez väčšej námahy dokázali. Výcvik mali perfektný. No nikto z nich sa na to neodhodlal, aj keď im to občas priam skrúcalo dlane. Disciplína je niekedy poriadne otravná!

Dom zvonku vyzeral ako všetky ostatné vilky naokolo. Na rozdiel od nich mal zopár osobitostí, nad ktorými by susedia poriadne otvárali oči, keby o nich vedeli, a nebodaj sa k nim aj dostali. Dom mal hlboko v zemi vytvorený protiatómový úkryt triedy A7 so zásobami na 30 dní prežitia, trojstupňovú filtrovanú klimatizáciu a hlavne množstvo spojovacej techniky a zbraní. Mimochodom, A7 je najvyššia zmysluplná konštrukcia takéhoto krytu v Európe.

Žena mala za sebou kvalitný, nesmierne náročný až tvrdý výcvik MOC23.2 vrátane ovládania kórejského bojového systému hokkajdó a počítačovej krízovej analytiky Analgon. Zasvätení ju volali Mara.

Prečo Mara?

Pri medzinárodnej ozbrojenej misii na Strednom východe, akých bolo neúrekom, a ktoré, ako inak, vždy smerovali k prehĺbeniu demokracie zásadne v cudzej krajine, jej na bazári ukradli mobil. To sa bežne stávalo. Naopak, nezvyklé by bolo, ak by niečo, čo nebolo priviazané reťazami, neukradli. Mobil sa zle uväzuje železnými okami, a preto vo vhodnej, totiž v nevhodnej chvíli, zmenil majiteľa. Bola to vlastne normálna situácia v tamojších nenormálnych pomeroch. Keď agentka v konšpiračnom byte nenašla svoj aparát, ktorý podľa potreby používali viacerí kolegovia, rozhodla sa použiť iný, čo jej prišiel pod ruku pri hľadaní toho svojho. Nevšimla si, že tento aparát bol hlboko zastrčený vo veľkej zásuvke, ktorá sa na tieto účely bežne nepoužívala. Potrebovala nadviazať kontakt so šéfom, tak sa o to pokúsila. Vedela, že v služobných telefónoch bolo vždy uložených desať najdôležitejších telefónnych čísiel pod skráteným volaním. Stlačila jednotku. Nič. Stlačila dvojku, tiež sa nikto nehlásil. Podobne aj trojku, štvorku a päťku. Chvíľu po stlačení päťky z diaľky zaznel dunivý zvuk. Nikde sa však nedovolala.

Telefón je zlý, musím si pomôcť inak, pomyslela si agentka a telefón odložila. Vyšla von, pozorne sa obzerajúc na všetky strany. Ulica bola prázdna, ale o to mohla byť nebezpečnejšia. Bez spojenia nemohla ostať, v meste bolo viac konšpiračných bytov, chcela zájsť do najbližšieho. Bol o tri bloky ďalej. Po chvíli došla k rozheganým dverám, ktoré len zázrakom držali pospolu. Zabúchala dohodnutým spôsobom. Najskôr tri rýchle údery a potom ešte dva. Poznáte to. Po chvíli sa dvere otvorili. Bol tu len vrátnik, čiže agent, ktorý zabezpečoval dispečing, udržiaval spojenie, preberal a odovzdával správy. Zjavne bol rozčúlený. Nahlas hrešil, z úst mu prskali sliny, nezrozumiteľne nadával najmenej v troch jazykoch, jeden bol určite ugrofínsky, ale fínčina to nebola. Ak vynecháme hrubé slová a oplzlé nadávky, povedal:

– Vieš, čo sa stalo? Nejaký magor vyhodil do vzduchu kus letiska. Armádne zásoby benzínu sú v hajzli, urobil kráter pred policajnými garážami, odrezal od elektriny medzinárodné komunikačné centrum a buchlo ešte niečo, zatiaľ neviem čo. Debil. Nevyzerá to dobre. Ba vyzerá to katastrofálne. Aj s nami! Hovädá!!! Všetky tieto objekty sme my podmínovali, na výbere cieľov a pri umiestňovaní náloží sa zúčastnili okrem nášho komanda vrátane teba ak si spomínaš, aj dvaja z britského CI7. O tom, kedy to buchne, mal, samozrejme, rozhodovať veliteľ podľa aktuálnej situácie najmä po konzultácii v centre. Z komunikácie viem, že zatiaľ nerozhodol, no nálože explodovali. Niekto sa k nám infiltroval a urobil to za nás, debil zarýpaný, navyše v nevhodnej chvíli.

Žena chvíľu s úžasom počúvala a potom pochopila, že asi vie, kto predčasne narobil ukážkové inferno. Otočila sa a rýchlym krokom, takmer poklusom, sa vracala do bytu, kde bol prístroj, z ktorého sa pred chvíľou pokúšala telefonovať. Neblahé tušenie jej dodávalo zvýšenú energiu. Preniknutá napätím a množiacim sa stresovým poľom odomkla dvere. V byte našla veliteľa, ktorý sa na ňu vrhol a začal ju nemilosrdne škrtiť. O tom, že málo chýbalo k tomu, aby to naozaj urobil, netreba pochybovať:

– Ty, ty… ty jedna odporná, sprostá a ešte aj zle vycvičená negramotná krava! Vieš, čo si urobila?

Mladá agentka sa nechcela lacno predať a keď zovretie hrdla na chvíľu povolilo, nadýchla sa:

– Šibe ti, čo s tým mám? A nie som krava! Ani sprostá! – namietala chrapľavým hlasom, ktorý vymodulovalo priškrtenie vzduchu v pľúcach, strach aj stres.

– Si a obrovská, možno aj modrá alebo zelená. A máš s tým… všetko! – reval ako zmyslov zbavený veliteľ.

– Videl som ťa odtiaľto odchádzať, ostatní sú ďaleko, nemohli to urobiť. Si sa zbláznila? Veď nás zavrú. A možno aj zastrelia… Teba určite a možno aj mňa. Nie, mňa nie a teba zastrelím radšej sám! Ak ťa dokážem nezadusiť.

– Prečo by nás zatvárali? – zahrala naivku dievčina, keď si uvedomila, že inej cesty niet, najmä keď zovretie hrdla opäť trochu povolilo, lebo veliteľa práve chytil do zápästia kŕč.

– Veď to bolo pripravené na likvidáciu, len sa to trochu urýchlilo, – snažila si agentka zachrániť kožu. Vedela, že hovorí nezmysly, no išlo jej o získanie času.

Veliteľ vďaka brilantnému výcviku v taktike útočného aj obranného boja dokonale analyzoval situáciu. Dobre vedel, že šéfom nemôže priznať farbu. Prestal tlačiť dievčine na krčné tepny, aby ju naozaj nezabil. Niežeby na to nemal chuť, ale vedel, že by uškodil aj sebe. Okrem toho mu o to nešlo. Odpľul si, povedal ešte zopár sérií sprostých nadávok a začal hľadať šifrovací notes. Keď ho konečne našiel, znechutený zavolal satelitným telefónom do ústredia:

– Výzva, tu je 824456, volám kockovanú zebru 224104.

– Tu je zebra 43424104, zopakujte svoj kód, nepočujem dobre.

Veliteľ ešte tri razy ponúkal skupiny čísiel, kým nezaznel v slúchadle hlas zebry s kockami. Roztrasený veliteľ sa potešil aj vyľakal. Snažil sa o pokojný, no vecný tón:

– Zebra, tu je činčila tajnosnubná. Tí debilní vzbúrenci sa na nás vykašľali, nečakali na pokyny a vyhodili do vzduchu päť z našich cieľov. Je tu neprehľadná situácia, došlo k tomu pred dvadsiatimi minútami, zisťujeme podrobnosti, najmä kto sa k demoláciám prihlási. Neskôr podám správu. Končím.

Našťastie, končil nielen s telefonovaním, ale aj so snahou zahrdúsiť kolegyňu. V ústredí dobre poznali zložitosť revolučnej situácie, ktorá bola ako zvyčajne neprehľadná, a vedeli aj o prítomnosti niekoľkých proti vláde a proti sebe bojujúcich vzbúreneckých jednotiek.

– Nálože aj tak mali vybuchnúť, vždy sú dôležité výsledky, – povedal najvyšší šéf operácie a spokojný s dnešným dňom, keďže sa nestalo nič horšie, sa pobral na ranč.

Veliteľ misie sa obzrel a zbadal v posteli natiahnutú mladú agentku s mokrým zábalom hrdla a divým výrazom v očiach. V snahe vypustiť poslednú paru z duše, hlasom, ktorý by zobudil aj nebožtíka, položil básnickú otázku:

– Kde ťa vyhrabali? Ty si nebezpečnejšia ako… ako vedro tarantúl aaa-a či encefalitických kliešťov alebo degenerovaných vreteníc. Ty si zrekonštruovaný a zmaterializovaný koncentrát hlúposti a… a… a skazy. Si obdarená, ak vôbec nejakým, tak malým, ale skôr takmer žiadnym mozgom. Mara, si tupá… aaa…

Veliteľ radšej vyšiel na ulicu.

Keď šéfagent uzavrel prípad nešťastnej agentky, odišiel na pivo, ktoré tu v prohibičných krajinách síce nikto nesmel čapovať, ale bolo ho dosť všade a popíjal ho tiež skoro každý. Agentka po čase zistila, že ju aj ostatné v skupine volajú novým menom, hoci dovtedy bola pre každého Mery.

Odvtedy našej agentke nielen kolegovia hovorili novým menom, ale aj vlastná matka, ktorá ju, tiež nikto nevie prečo, dobrotivo sa usmievajúc volala Mara. Akoby zabudla, čo diktovala pri narodení dievčatka do matriky. Pod nezdrobneným až drsným tvarom mena len občas vychádzalo na svetlo božie to kedysi prekrásne dievčatko, čo pri krste pomenovali Marína.

Začína viac prihárať

Teraz však Mara sedela tisícky kilometrov od miesta, kde vyrobila teroristické inferno, v inej akcii, na úplnej inej pohovke v špionážnom byte, ktorý vybrali a zariadili podľa starostlivo zostaveného scenára. Takmer so záujmom sa spýtala zamysleného muža, ktorý pomaly popíjal slávny špiónsky nápoj:

– Povedz, Frank, čo ti nesedí. Strieľali? Dobre, to sa stáva. Niekoho trafili? No – a? Obvykle sa strieľa preto, aby sa práve toto stalo. Nemyslíš? Že si to nebol ty? To je predsa super, nie? Tak konečne spusti! Nie si síce na výsluchu, ale čušíš ako kapor na Vianoce. Robíš fóry? Mám to z teba ťahať? Alebo nechceš o tom hovoriť? Mám ísť do kina alebo na golf?

Muž s dôkladnosťou labužníka, ktorý za každých okolností a v každom okamihu dňa dodržiava rituál, pomaly nápoj dopil, odložil pohár na podnos, dôkladne si osušil ústa a rozhovoril sa:

– Bol som na obvyklej pochôdzke. Veď vieš. Na Ulici Lívie Pamprčkovej. Bolo tam pomerne veľa ľudí, odhadujem až 2,3 osobočloveka na štvorcový meter. Zrazu z pravej strany zaznel tlmený výstrel. Okamžite som sa kryl. Keď som usúdil, že nejde o mňa, postavil som sa. Zbadal som chlapíka, ktorý sa rýchlejšie, než býva zvykom, vzďaľoval od miesta výstrelu. Vydal som sa za ním. Nakoniec sa mi podarilo ho aj odfotografovať. Asi minútu po výstrele sa ozvala siréna sanitky, ktorá zrejme odchádzala s postreleným do nemocnice. Neverím na náhody. Sanitka totiž jednoducho nemohla byť tak skoro na mieste činu. SANITKA TAM ČAKALA! Chápeš?