Přeložila Anna Křivánková

THE BOSS PROJECT

Copyright © 2022. THE BOSS PROJECT by Vi Keeland

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2024

ISBN 978-80-249-5519-3

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Epilog

ZPÁTKY NA ZAČÁTEK

PODĚKOVÁNÍ

Kapitola 1

Evie

„Víte, já jsem… jedla třešně.“ S omluvným úsměvem jsem sklopila pohled ke své flekaté blůze. „Když jsem nervózní, vždycky si dám něco na zub, a zrovna jsem šla kolem ovocného stánku s černými třešněmi. Mám pro ně slabost. I když teď je mi jasné, že patnáct minut před pracovním pohovorem to nebyl dobrý nápad.“

Žena se zachmuřila a vrásky na čele se jí prohloubily. Nedivila jsem se jí, na halence se mi totiž neskvěl jen jeden nebo dva flíčky. Pokud existovala ještě nějaká šance tenhle pohovor zachránit, nezbývalo mi než říct celou pravdu a doufat, že ji pobaví.

„Jedna třešeň mi upadla,“ pokračovala jsem, „odrazila se, a než jsem ji zachytila, stihla mi udělat tři flíčky. Snažila jsem se to na záchodě vydrbat. Jenže tohle je hedvábí a nepustilo to. Takže mě osvítil nápad, že z toho zkusím udělat takový vzoreček. Pár třešní mi ještě zbylo, tak jsem je rozkousla a pokusila se udělat stejné fleky.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Jak je vidět, moc to nevyšlo, jenže pak už mi zbývalo jedině jít do obchodu pro novou halenku a přijít pozdě na pohovor, nebo se tvářit, že je to módní výstřelek. Myslela jsem si, že to nebude zas tak znát…“ Tiše jsem si povzdychla. „Zřejmě jsem se mýlila.“

Žena si odkašlala. „No, dobrá… Tak začneme s tím pohovorem, co říkáte?“

Přinutila jsem se k úsměvu a složila ruce do klína, i když jsem tušila, že tuhle příležitost jsem prošvihla. „To by bylo skvělé.“

O dvacet minut později už jsem byla zpátky na ulici. Aspoň to netrvalo moc dlouho. Mohla jsem si koupit další báječné třešně a ještě mi zbyl čas stavit se v obchodě pro novou halenku, než vyrazím na poslední pohovor tohoto týdne. Hned se mi šlo radostněji.

Zašla jsem znovu do stánku s ovocem a pak skočila na metro. Cestou ze stanice na schůzku někde seženu novou blůzu.

Jenže po dvou stanicích se souprava se skřípěním zastavila a skoro celou hodinu jsme se nehýbali z místa. Nějaký chlápek naproti na mě pořád civěl. Jednu chvíli jsem se začala hrabat v kabelce, jestli nenajdu něco, čím bych se mohla ovívat, protože ve vlaku začínalo být horko. On se zatím střídavě díval do mobilu a na mě, aspoň dvakrát nebo třikrát. Snažila jsem se to ignorovat, ale měla jsem tušení, že přesně vím, co bude následovat.

O chvilku později se ke mně naklonil. „Promiňte, ale vy jste ta nevěsta, že?“ Otočil ke mně telefon, aby mi ukázal video, o kterém bych si přála, aby neexistovalo. „Ta, co si odpálila vlastní svatbu?“

Nebylo to poprvé, co mě někdo poznal, i když od poslední takové události uplynul měsíc nebo dva a já už začínala doufat, že to šílenství skončilo. Zjevně ne. Lidé napravo a nalevo od nás už na mě zaměřili pozornost, a abych unikla přívalu otázek, které by následovaly, kdybych se přiznala, musela jsem chladnokrevně zalhat.

„Ne. To nejsem já. Ale lidi říkají, že bych mohla být její dvojče.“ Pokrčila jsem rameny. „Říká se, že každý má někde na světě dvojníka. Ona je zřejmě ten můj.“ Odmlčela jsem se a pak dodala. „Ale přála bych si to být já. Je to frajerka, co?“

Chlápek se znovu podíval na mobil a zpátky na mě. Zjevně mi nevěřil jediné slovo, ale aspoň to nehrotil. „Aha. Jasně. Promiňte, že jsem obtěžoval.“

O další hodinu později se dal vlak konečně zase do pohybu. Nikdo se vůbec nenamáhal něco hlásit ohledně zpoždění. Když jsem konečně vystoupila, zbývalo mi do pohovoru asi dvacet minut a pořád ještě jsem na sobě měla halenku zamazanou od třešní. A jako třešinku… jsem jich ještě pár upustila, když jsem se jimi cpala v rozpáleném vlaku. Takže jsem vyklusala po schodech z metra a doufala, že cestou seženu něco slušného na sebe.

Kousek od místa, kde jsem měla mít schůzku, jsem konečně objevila obchod, kde měli ve výloze pánské i dámské oblečení. Jakmile jsem do butiku Paloma vešla, ujala se mě prodavačka se silným italským přízvukem.

„Dobrý den. Měli byste krémově bílou hedvábnou halenku? Nebo prostě bílou? Nebo…“ Zakroutila jsem hlavou a podívala se na sebe dolů. „Prostě cokoliv, co jde dohromady s touhle sukní?“

Podívala se na můj vršek. Ocenila jsem, že to nekomentovala. Místo toho přikývla a odvedla mě k věšáku, ze kterého vybrala tři různé hedvábné blůzy. Brala bych jakoukoliv z nich. S úlevou jsem se zeptala na kabinky a ona mě začala vést někam dozadu. Jenže pak se někdo ozval u pokladny, a tak jen ukázala na dveře a štěkla na mě něco směsicí italštiny a angličtiny. Patrně něco jako „Za chvíli jsem u vás!“, ale to už mi bylo jedno. Zjevně to nebylo nic veledůležitého.

V kabince jsem se na sebe podívala do zrcadla. Rty mi rudě zářily. Půl kila třešní, které jsem spořádala ve vlaku, je zjevně obarvilo. „Do háje,“ zamumlala jsem a zamnula si pusu. Ale bylo mi jasné, že do pohovoru to nesleze. Naštěstí se mi barva nechytla na zuby. Tyhle zatracené třešně budou moje smrt. Neměla jsem teď ale čas to řešit, takže jsem jen zakroutila hlavou, sundala zničenou halenku a vzala si z ramínka jednu blůzu. Než jsem si ji oblékla, napadlo mě, že se malinko osvěžím. Po tom rozpáleném metru jsem se cítila trošku upoceně. A tak jsem vzala kabelku a vylovila starý vlhčený ubrousek, který jsem si před pár týdny nechala po návštěvě fast foodu. Naštěstí byl ještě vlhký. Když jsem zvedla pravou ruku, abych si otřela podpaží, zavanula vzduchem citrónová vůně a mě napadlo, jestli mi ulpí na kůži. Zvědavě jsem sklonila hlavu a přičichla. A přesně v téhle pozici jsem byla, když se dveře převlékací kabinky prudce rozlétly.

„Co to…?“ Muž se okamžitě stáhl a hotovil se dveře zase zavřít. Náhle se však zarazil a svraštil obočí. „Co tady děláte?“

Dnešním katastrofám zjevně neměl být konec, protože to byl samozřejmě fešák. Jeho nádherně zelené oči mě vyvedly z míry, ale vzápětí mě hodně rychle probralo, když mi došlo, že ještě pořád držím ruku nahoře a že mě právě viděl, jak si čichám k podpaží.

Rozčileně jsem si založila ruce přes krajkovou podprsenku. „Co je vám po tom? Vypadněte!“ Natáhla jsem se a rychle dveře přibouchla, div jsem nezvaného návštěvníka nesmetla. „Najděte si pánskou kabinku!“ křikla jsem na něj.

Mezerou pode dveřmi jsem viděla jeho naleštěné boty. Nehýbaly se z místa.

„Pro vaši informaci,“ zaduněl smrtelně vážným hlasem, „… tohle je pánská kabinka. Ale klidně se tu omývejte, jak je vám libo.“

Když nablýskané boty konečně zmizely, zhluboka jsem si oddechla. Tenhle den jednou skončí. Pořád však zbýval ten poslední pohovor, na který přijdu pozdě, jestli sebou nehodím. Ani jsem se nenamáhala omýt si druhé podpaží a rovnou jsem si tu první halenku vyzkoušela. Naštěstí mi padla, takže jsem se převlékla zase do své vlastní flekaté blůzky, a aniž bych si ji pořádně zastrčila do sukně, vyrazila jsem k pokladně. Očekávala jsem, že tu někde bude postávat ten chlápek, co mi vtrhnul do kabinky, ale naštěstí jsem ho nikde neviděla.

Zatímco jsem čekala, až mi prodavačka načte cenovku, podívala jsem se zpátky ke kabince a všimla si, že ty dveře, na které podle mého domnění předtím ukazovala, jsou hned vpravo od jiných dveří a na těch je nápis Dámy. A ty, kde jsem byla já, byly zřetelně označené jako Páni.

Kruci. To se povedlo.

Halenka mě stála sto čtyřicet dolarů – asi o sto dvacet babek víc než stála ta původní, kterou jsem objevila v obchoďáku. A protože mi ten nákup skoro vybílil účet, opravdu jsem potřebovala to místo získat – to, kam se musím během několika minut dostavit na pohovor. Takže jsem si pospíšila o pár domů dál, na dámských toaletách v recepci se bleskově převlékla, prohrábla si prsty vlasy a nanesla další vrstvu rtěnky na beztak příliš rudé rty, abych nějak zamaskovala fleky od třešní.

Výtah, který mě vezl do třicátého pátého patra, byl zhruba tak rychlý jako předtím metro. Zastavoval skoro v každém podlaží, lidé nastupovali a vystupovali, a já si zatím vytáhla mobil a podívala se maily, abych se tolik nestresovala, že budu mít minutku dvě zpoždění. Bohužel mi to moc nedodalo, protože mi přišly dvě nové zamítavé odpovědi z míst, kam jsem poslala svůj životopis – včetně toho, kde už jsem dnes byla. Paráda. Zmocnila se mě totálně poraženecká nálada, hlavně proto, že na místo, o které jsem se nyní chystala ucházet, jsem nebyla dost zkušená. Třebaže se za mě Kitty přimluvila.

Výtah cinknul na mém patře a já se zhluboka nadechla, abych se trošku uklidnila. Ale sotva jsem se ocitla jednou nohou ze dveří, ten ždibec klidu, který se mi podařilo v sobě najít, byl okamžitě fuč. Pohled na vysoké dvojité dveře s elegantním zlatým nápisem Crawford Investments mě připravil o veškerou kuráž. V recepční místnosti to bylo ještě horší, na přísně bílých zdech se skvěly obrazy odvážných barev a na stropě, co se ztrácel někde u oblak, visel obrovský křišťálový lustr. I žena za stolem vypadala spíš jako supermodelka než recepční.

Usmála se lesklými rty. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Ano, v pět hodin mám schůzku s Merrickem Crawfordem.“

„Vaše jméno, prosím?“

„Evie Vaughnová.“

„Řeknu mu, že jste tady. Posaďte se, prosím.“

„Díky.“

Když jsem odkráčela k pohovkám z bílého plyše, ještě na mě zavolala: „Slečno Vaughnová?“

Otočila jsem se. „Ano?“

„Máte…“ mávla si přes rameno rukou, „… na blůzce visačku.“

Sáhla jsem si dozadu, chvíli chaoticky šátrala, až jsem ji našla a zastrčila. „Díky moc. Něco mi ukáplo na halenku, kterou jsem si vzala ráno, takže jsem si cestou musela koupit novou.“

Žena se usmála. „Ještěže už je pátek.“

„To rozhodně.“

O pár minut později mě recepční vedla do vnitřního prostoru kanceláří. Zakrátko jsme dorazily k rohové pracovně, kde se právě nacházeli dva muži a přeřvávali se. Ani si nás při tom nevšimli. Celá kancelář však byla prosklená, takže jsem zřetelně viděla, jak stojí těsně u sebe a jeden na druhého ječí. Menší z nich měl prořídlé vlasy a při řeči vydatně gestikuloval. Vždycky když zamával rukama, odhalil kroužky potu v podpaží. Ten vyšší byl podle postoje nepochybně šéf. Stál doširoka rozkročen a ruce měl založené na široké hrudi. Neviděla jsem mu úplně do obličeje, ale i takhle z boku jsem mohla odhadnout, že část jeho sebevědomí pramení z toho, jak moc je fyzicky přitažlivý.

„Jestli se ti to nelíbí…“ zavrčel šéf nakonec, „… dej si pozor, ať se na odchodu nepraštíš o dveře.“

„Mám ponožky, co jsou starší než tohle děcko! Jakou asi tak může mít zkušenost?“

„Věk je číslo, na který zvysoka kašlu. Mě zajímají jiný, důležitější čísla – zisk. On má dvojnásobný cifry, zatímco tvůj výdělek je už třetí kvartál v hajzlu. A dokud se to nezlepší, všechny tvoje obchody bude schvalovat Lark.“

„Lark…“ zakroutil hlavou. „I to jméno mi hýbe žlučí.“

„Tak si běž hýbat žlučí někam jinam.“

Menší z mužů zabručel něco, co jsem nezachytila, a otočil se k odchodu. Cestou si otíral pot z tváře. Prudce otevřel a prošel kolem nás, jako bychom tam ani nebyly. Šéf se zatím vrátil ke svému stolu. Zjevně jsme byly neviditelné.

Recepční se na mě soucitně podívala a pak zaklepala.

„Co je?!“

Pootevřela dveře a strčila hlavu dovnitř. „Je tady ta vaše schůzka na pátou. Řekl jste mi, že ji mám přivést.“

„No bezva.“ Zamračil se a zakroutil hlavou. „Ať jde dál.“

Kittyin vnuk zjevně nezdědil její milou povahu.

Recepční mi pokynula a váhavě se usmála. „Omlouvám se,“ zašeptala. „Ale ať se vám daří.“

Udělala jsem pár kroků do honosné kanceláře. Když za mnou zacvakly prosklené dveře a ten chlap se na mě pořád ještě nepodíval a ani mě nepozdravil, měla jsme chuť se otočit a vyběhnout ven. Ale zatímco jsem tam stála a zvažovala, že přesně tohle udělám, pan Bručoun ztratil trpělivost.

Aniž by uznal za vhodné se otočit, začal něco strkat do knihovny. „Sednete si, nebo si mám přinést polní telefon, abych s vámi mohl vést pohovor?“

Rozhořčeně jsem přivřela oči. To je blbec. Možná to bylo tím, že jsem měla za sebou tak pitomý den, nebo mě prostě jen vytočil jeho přístup, ale najednou mi bylo úplně fuk, jestli tu práci dostanu. Co se stalo, stalo se. Ve chvíli, kdy vám přestane záležet na tom, jestli vyhrajete, se dostanete do toho báječného bodu, kdy z vás spadne všechen stres. „Možná jsem vám chtěla dát chvilku času, abyste si spravil náladu,“ řekla jsem.

Otočil se. Nejprve jsem si všimla jeho úšklebku. Ale když se naše oči setkaly a já se poprvé podívala do šokující zeleně těch jeho, málem jsem sebou sekla.

Ne.

To jako vážně?

Prostě ne.

To nemůže být pravda.

Kittyin vnuk je ten chlápek z převlékací kabinky?

Chtěla jsem se zahrabat někam hluboko pod zem.

Tiše jsem zmírala studem, ale chlápek, který mě před patnácti minutami přistihl, jak si očichávám podpaží, už se dal do pohybu.

Merrick pokynul ke křeslu před svým stolem. „Čas jsou peníze. Posaďte se.“

On si mě nepamatuje? Je to vůbec možné?

Po té jeho scéně se zaměstnancem, které jsem byla svědkem, mi nepřišel jako někdo, kdo by si dával pozor na pusu.

Možná se mi moc nedíval na obličej… Zabouchla jsem ty dveře dost rychle. A byla jsem v podprsence, zatímco teď jsem oblečená.

Nebo možná… Možná jsem se spletla a není to on? Ale to bych neřekla. Možná jsem mu sama neutkvěla v paměti, ale mně tam jeho tvář utkvěla nezapomenutelně – pěkně tvarovaná čelist, výrazné lícní kosti, opálená pleť bez poskvrnky, plné rty a husté tmavé řasy rámující skoro průzračné zelené oči. Které se na mě právě dívaly, jako bych byla tím posledním, koho si přeje ve své kanceláři.

Založil ruce v bok. „Nemám na to celý den. Ať to máme za sebou.“

Teda. To je ale milunka. Zdálo se, že je z představy naší budoucí spolupráce zhruba stejně nadšený jako já. Ale když už jsem si dala takovou práci, abych sem dorazila, můžu klidně svůj mizerný týden završit dalším odmítnutím a dohrát svou roli do konce.

Přistoupila jsem k jeho stolu a natáhla ruku. „Evie Vaughnová, těší mě.“

„Merrick Crawford.“ Zatímco jsme si třásli rukama, naše pohledy se setkaly a já jsem pořád neviděla žádnou známku toho, že by mě poznával, ať už z té kabinky, nebo jako přítelkyni své babičky.

No co už. Kitty mi otevřela dveře, ale dál už je to na mně.

Můj životopis ležel uprostřed skleněné desky jeho masivního stolu. Zvedl ho a opřel se do křesla.

„Co je Boxcar Realty?“

„No to je neziskovka, kterou jsem rozjela před pár lety. Je to spíš vedlejšák, ale v posledních šesti měsících jsem tam pracovala na plný úvazek, když jsem zrovna nedělala terapeutku. Nechtěla jsem to vynechat, abych neměla v životopise mezeru.“

„Takže jste poslední místo jako terapeutka opustila před šesti měsíci a od té doby jste pro nikoho nepracovala?“

Přikývla jsem. „Ano, je to tak.“

„A Boxcar má něco společného s nemovitostmi?“

„Je to společnost pronajímající nemovitosti. Vlastním několik netradičních prostor, které pronajímám přes Airbnb.“

Merrick svraštil obočí. „Netradičních?“

„Je to trochu delší příběh, ale zdědila jsem nějaké pozemky na jihu, které jsou výborné na výlety, když si chcete vyrazit z města. Nebyly vůbec zastavěné a já nechtěla ničit půdu tím, že na nich postavím budovy, tak jsem vytvořila tábor pro glamping a dva stromové domy, které pronajímám.“

„Glam-ping?“

„To je táboření, ale je v tom trochu glamour. Znamená to –“

Merrick mě přerušil. „Já ten termín slyšel, slečno Vaughnová. Jen si nedokážu dát dohromady, jak to souvisí s terapeutickou prací.“

Uf. Nezačalo to moc dobře. Trošku jsem se napřímila v křesle. „No, přímo ne – ledaže uvážíte, že většinou pronajímám lidem, kteří hledají únik před svou stresující prací. Je to tak trochu hobby. Všechen zisk jde na charitu. Když jsem odešla z posledního zaměstnání, vzala jsem si trochu volna, které jsem opravdu potřebovala, abych svůj projekt trochu zvelebila.“ Nahnula jsem se dopředu a ukázala na svůj životopis. „Když se podíváte na předchozí zaměstnání, uvidíte moje zkušenosti s terapií.“

Merrick mě chvíli pozoroval a teprve pak se znovu podíval na můj životopis. „Byla jste zaměstnaná v Halpern Pharmaceuticals. Řekněte mi, co jste tam dělala?“

„Sledovala jsem a ošetřovala pacienty, kteří podstupovali klinické testy antidepresiv a léků na potlačení úzkosti.“

„Takže všichni pacienti dostávali léky?“

„To ne. Někteří dostávali v rámci testů placebo.“

„A byli to lidé, kteří pracovali ve vysoce stresujícím prostředí?“

„Někteří. Byli tam lidé z různých pozic. Ale všichni trpěli depresemi a úzkostí.“

Merrick si zamnul palcem ret. „Předpokládám, že šlo o lidi, kteří hledali klinickou léčbu, protože tradiční terapie nezabíraly.“

Přikývla jsem. „Je to tak. Všichni účastníci testů museli absolvovat minimálně rok terapie, aby se kvalifikovali. Studie Halpernu se zaměřila na to, zda léky pomohou lidem, u kterých terapie nefungovala.“

„A pomohly jim?“

„Těm, se kterými jsem pracovala? Ano, pomohly.“

Merrick se opřel do křesla. „Takže jediná vaše zkušenost je práce s lidmi, kterým nepomáhá terapie, a potřebují ke zlepšení léky. Rozumím tomu dobře?“

Zamračila jsem se. Bože, to je blbec. „Bohužel, ne každému pomůže terapie. Řada lidí, se kterými jsem pracovala, zaznamenala zlepšení. Testy s léky byly ovšem pro obě strany zaslepené, takže vám nemůžu říct, kolik lidí bralo placebo a zlepšilo se jen díky mé terapii. Jsem si jistá, že někteří ano.“

Hodil můj životopis zpátky na stůl. „Řídím makléřskou firmu. Říkám si, jestli bych si mohl dovolit přestat reportovat finanční návratnost, kterou moje společnost zajišťuje klientům. Musí být hezké, když se nemusíte trápit tím, abyste někomu vykazovala svou úspěšnost.“

Cítila jsem, jak mi stoupá horko do tváří. „Naznačujete, že jsem nedělala svou práci, protože nikdo nemůže říct, jestli lidem pomohly léky, nebo moje terapie?“

Oči se mu zablýskly. „To jsem neřekl.“

„Ne těmito slovy, ale vyplývá to z nich. Všechny pacienty jsem vedla stejně, podle svých nejlepších schopností, ať to někdo kontroloval, nebo ne. Řekněte mi, pane Crawforde, kdyby vaši klienti skutečně nemohli sledovat vaši návratnost, pracoval byste jinak? Ulejval byste se?“

Na rtech se mu zjevil nepatrný úsměv, jako by si to popichování užíval. Chvilku mě pozoroval a pak si odkašlal.

„Ve skutečnosti hledáme někoho, kdo má zkušenost s péčí o pracovníky ve vysoce stresovém prostředí, než se uchýlí k lékům.“

Uvědomila jsem si, že od chvíle, co jsem vešla do dveří, je úplně jedno, co říkám. A že už nemám náladu se nechat dál zesměšňovat, zvlášť když už mi naznačil, že tu práci nedostanu.

A tak jsem vstala a natáhla k němu ruku. „Děkuju za váš čas, pane Crawforde. Hodně štěstí s hledáním.“

Merrick pozvedl obočí. „On snad náš pohovor skončil?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevidím důvod v něm pokračovat. Jasně jste mi dal najevo, že moje zkušenost není taková, jakou hledáte. A jak jste řekl, čas jsou peníze, takže jsem vás určitě připravila o… tisícovku, nebo dvě?“

Potměšilý úsměv byl zpět. Pozorně se mi zahleděl do tváře, pak vstal a popadl mě za ruku. „Nejméně dvacet tisíc dolarů. V tom, co dělám, jsem hodně dobrý.“

Snažila jsem se odtáhnout, ale Merrick mi sevřel prsty pevněji. Nečekaně zatáhl, až jsem se naklonila přes jeho stůl. Pak se sklonil také. Na vteřinu jsem si myslela, že mě ten chlap snad políbí. Ale než se mi srdce znovu rozběhlo, uhnul doleva a sklonil obličej k mému krku a zhluboka se nadechl. A pak prostě pustil mou ruku, jako by se nic nestalo.

Několikrát jsem zamrkala, když jsem se zase zvedala. „Co… co to bylo?“

Merrick pokrčil rameny. „Říkal jsem si, že když nebudete moje zaměstnankyně, nebude se to brát jako obtěžování v práci, když si trochu přičichnu.“

„Trochu přičichnu?“

Zastrčil si ruce do kapes u kalhot. „Od té příhody v kabince jsem byl zvědavý.“

Vyvalila jsem oči. „Ach můj bože. Já věděla, že jste to byl vy! Proč jste to neřekl dřív?“

„Přišlo mi to tak zábavnější. Chtěl jsem vědět, jak se s tím poperete. Když jste sem poprvé vešla, zdálo se, že chcete utéct. Ale vzpamatovala jste se pěkně rychle.“

Přimhouřila jsem oči. „Není divu, že potřebujete řešit úroveň stresu u svých zaměstnanců. Pohráváte si s lidmi pro zábavu často?“

„Často se schováváte v kabinkách a očicháváte si podpaží?“

Zamračila jsem se a podívala se na něj ještě ostřeji. Merrick vypadal pobaveně.

„Když to musíte vědět, otírala jsem se, protože jsem uvázla…“ Zavrtěla jsem hlavou a zavrčela: „Víte co? To je jedno.“ Zhluboka jsem se nadechla a napřímila se. „Děkuju za váš čas, pane Crawforde. Doufám, že se už nesetkáme.“

Kapitola 2

Evie

„Takže ty dnešní pohovory se moc nevyvedly, co?“

Nalila jsem si poslední kapky z láhve vína, která teď byla úplně prázdná, a pokynula sklenkou sestře. „No ne, jak jen jsi to poznala?“

Greer popadla ze stojanu další láhev a s vývrtkou v ruce se usadila ke kuchyňskému stolu naproti mně. „Proč jsme se nemohly narodit bohaté, místo abychom byly jen chytré a krásné?“

Zasmála jsem se. „Protože nejsme mrchy. Přísahám, každý člověk, kterého jsem kdy potkala a měl všechno – peníze, rozum a krásu –, byl taky pořádný parchant.“ Napila jsem se vína. „Jako ten chlápek, u kterého jsem měla odpoledne pohovor – byl to fakt fešák. Měl opravdu zářivé oči a řasy měl tak husté a tmavé, že jsem měla problém na něj nezírat. Vlastní jeden z nejúspěšnějších fondů na Wall Street – ale je to totální arogantní pitomec.“

Greer s hlasitým lupnutím vytáhla z láhve korek a hned přiběhl její pes Buddy. Byl to jediný zvuk, který ho dokázal zvednout. Lidi mohli zvonit nebo klepat na dveře a vůbec se nezvedl z pelechu. Ale stačilo otevřít láhev vína a zaúřadovaly Pavlovovy reflexy. Podržela mu zátku, aby ji mohl olízat, a on se dal okamžitě do díla.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Máš divnýho psa.“

Sestra to zvíře ocucávající korek podrbala na hlavě. „Má rád jenom červené. Všimla sis, jak ošklivě se na mě dívá, když se sem přižene a zjistí, že mám bílé víno a on vstával zbytečně?“

Zasmála jsem se a nalila Greer plnou skleničku merlota.

„Vraťme se k tomu sexy bohatému arogantnímu chlápkovi, cos ho dnes poznala,“ řekla. „Přijde mi hrozný. Je nějaká šance, že by podaroval tvoji sestru?“

Greer s manželem se pokoušeli pět let otěhotnět a zrovna hledali dárce spermatu. Sestra byla ve svých devětatřiceti skoro o deset let starší než já a cítila, že už ji matka příroda začíná dost popohánět. Čtyřikrát se pokusili o umělé oplodnění, protože Benovy čiperky měly sníženou pohyblivost. Ale pořád to nevycházelo. Nedávno to vzdali a rozhodli se vyřešit problém dárcovstvím.

„Určitě máš větší šanci získat jeho sperma než já tu práci.“

„Co se stalo? Zase nemáš tu správnou praxi?“

Povzdychla jsem si a přikývla. „Popravdě si za to můžu sama. Nikdy jsem neměla brát tu práci ve farmaceutické firmě Christianovy rodiny. Je to příliš vyhraněné odvětví a lidi dneska zkouškám léků moc nevěří, což se přenáší i na ty, kdo s nimi pracují. Navíc byla hloupost postavit celý svůj život na jednom chlapovi.“

Sestra mě poplácala po ruce. „Nevěš hlavu. Příští týden máš přece ten pohovor ve firmě, kterou vlastní Kittyin vnuk, ne? Třeba vyjde to.“

„Ehm, pamatuješ na toho arogantního pitomce, o kterém jsem právě mluvila? To byl ten Kittyin vnuk.“

Naše babička a Kitty Harringtonová byly skoro třicet let nejlepší kamarádky. Bydlely vedle sebe dole na jihu v Georgii, dokud moje babička před čtyřmi lety neumřela. Když jsem se rozhodla dělat doktorát v Emory v Atlantě, bydlela jsem u babičky a s Kitty jsem se dobře seznámila. Během mého posledního roku ve škole babička zemřela po krátkém zápasu s rakovinou a s Kitty jsme si tehdy navzájem poskytly oporu a od té doby jsme si blízké. Vůbec nevadilo, že je mezi námi věkový rozdíl skoro padesát let. Považovala jsem ji za dobrou přítelkyni. Během stáže jsem se přestěhovala zpátky do New Yorku, ale zůstaly jsme pořád v kontaktu. Alespoň jednou ročně jsem se vydala na jih, abych ji navštívila, a skoro každou neděli jsme si telefonovaly.

Greer vykulila oči. „No teda. Já myslela, že tenhle pohovor máš až příští týden. Nemůžu uvěřit, že vnuk Kitty byl na tebe tak nepříjemný, když jste si vy dvě tak blízké.“

Napila jsem se vína a zavrtěla hlavou. „Víš, na Kitty ani nedošlo. Nebyl to týpek, který by si potrpěl na řeči okolo. Ale když jsem vyšla z jeho kanceláře, uvědomila jsem si, že možná nevěděl, kdo jsem. Určitě by to aspoň zmínil, ne?“

„Proč jsi mu o tom neřekla?“

Pokrčila jsem rameny. „Byl to šílený den. Ve skutečnosti jsem na něj předtím narazila v obchodě o pár bloků dál a měli jsme… takovou nepříjemnost. Od začátku mě to rozhodilo a pak mě tam dusil otázkami, jestli mám správnou kvalifikaci. Chápu, že asi nejsem ten nejlepší kandidát, ale proč mě zval na pohovor, když se domníval, že nemám ani základní zkušenosti?“

„To mě vážně překvapuje. Kitty je přece strašně milá paní.“

„To je. Ale má taky trošku zlomyslný smysl pro humor. Nikdy si nejsem jistá, jestli si dělá legraci, když má ten svůj potměšilý úsměv.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Došlo mi, že tohle mají společné – ten potutelný úsměv, ze kterého nic nevyčteš.“

„Řekneš jí, že se k tobě choval tak hnusně?“

Pokrčila jsem nos. „Nechci, aby z toho byla zklamaná. Navíc se vždycky tak rozzáří, když o něm mluví.“

„No co už…“ Sestra mi stiskla ruku. „Všechno se děje z nějaké příčiny. Vsadím se, že na tebe čeká něco většího a lepšího. A i kdybys to měla nějakou dobu hledat, nemusíš nikam spěchat. Můžeš s námi zůstat, jak dlouho chceš.“

Věděla jsem, že to myslí upřímně, a od chvíle, kdy jsem se k sestře a jejímu manželovi nastěhovala, to bylo prima, ale už jsem se těšila, až si najdu něco vlastního.

„Díky.“

Pozdě v noci jsem se pak převracela v posteli sem a tam, neschopná usnout, jak se mi to stávalo často, co se můj život obrátil vzhůru nohama. V jediném dni jsem ztratila snoubence, nejlepší kamarádku, práci a svůj byt. Navíc se moje svatební řeč – kde jsem odhalila Christianovu a Miinu společnou aférku – stala hitem internetu. Stejně jako video, které jsem zveřejnila, kde mají spolu noc před svatbou sex ve svatebním apartmá. Když jsem se dívala naposledy, „porno ženicha a nejlepší přítelkyně vzteklé nevěsty“ mělo přes miliardu zhlédnutí – skutečně to byla miliarda, a ne milión. Dokonce se toho chopila přední média a trvalo přes měsíc, než zájem internetu pomalu a bolestivě skonal. A pak, když už jsem si myslela, že si mohu konečně oddechnout, na mě Christian a jeho rodina podali žalobu pro podvod a zneužití financí. Tvrdili, že jsem je nechala zaplatit nákladnou svatbu, abych se pomstila za něco, co jsem už dávno věděla. A aby toho absurdna nebylo málo, jakmile se to dověděla média, celý blázinec začal znovu. Před domem mojí sestry dokonce několik dní kampovali paparazzi. K čemu ten svět spěje, když člověk ani nemůže překazit vlastní svatbu, aniž by o tom věděla miliarda lidí?

Když už jsem nemohla spát, vzala jsem si z nočního stolku mobil a začala v něm hledat. Nenašla jsem nic, co by mě upoutalo, a tak jsem udělala tu chybu, že jsem otevřela e-mail. Od dnešního odpoledne, kdy jsem se dívala naposledy, mi tu přistála další dvě odmítnutí. Povzdychla jsem si a chtěla jsem se odhlásit. Pak jsem si ale všimla e-mailu, který jsem přehlédla. Přišel před dvěma hodinami z domény, která rozhodně přitáhla mou pozornost.

Joan_Davis@CrawfordInvestments.com

Zřejmě další odmítnutí, ale stejně jsem ho otevřela.

Vážená slečno Vaughnová,

Děkujeme za Váš čas, který jste věnovala pohovoru na pozici stresového terapeuta. Pan Crawford vybral kandidáty do užšího kola výběru, a proto bychom Vás rádi pozvali do naší kanceláře na další pohovor.

Sdělte mi, prosím, kdy budete příští týden k dispozici.

S úctou

Joan Davisová

Ředitelka personálního oddělení

Několikrát jsem zamrkala, protože jsem si byla jistá, že jsem to špatně přečetla. Ale nikoliv, po druhém přečtení jsem se ujistila, že mě skutečně zvou znovu. Zřejmě jsem tím očicháváním podpaží udělala velmi dobrý první dojem.

Kapitola 3

Merrick

„Pane Crawforde?“ Moje asistentka Andrea strčila hlavu do kanceláře, zrovna když jsem obědval s Willem. „Omlouvám se za vyrušení, ale HR chce vědět, jestli nemáte čas na pohovor s jedním z kandidátů na pozici firemního terapeuta?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nepotřebuju s nimi mluvit. Už jsem dal Joan podklady. HR udělá druhé kolo pohovorů, a až skončí, dají mi vědět, co si myslí.“

„Zdá se, že se jedna kandidátka zeptala, jestli se s vámi může na pár minut setkat, až skončí její schůzka s HR. Ale ta jí začíná právě teď a já vím, že během obchodních hodin nechcete mít žádné závazky.“

„Která kandidátka?“

„Evie Vaughnová.“

Opřel jsem se do křesla a zasmál se. „Jistě. Proč ne?“

Přikývla. „Dám jí vědět.“

Když Andrea zavřela dveře, Will zvedl hlavu. „Pročpak se tak šklebíš?“

„Jedna kandidátka na práci stresového terapeuta je přinejmenším zajímavá.“

„Jakým způsobem?“

„Její první pohovor minulý týden byl až od pěti, takže jakmile se zavřel trh, běžel jsem dolů do Palomy, abych si vyzvedl oblek, který jsem si koupil a nechal upravit. Když jsem vyšel z obchodu, napadlo mě, že jsem nechal mobil ve zkušební kabince, tak jsem se tam šel podívat. Když jsem otevřel dveře, překvapil jsem tam ženskou.“

„Nesnáším místa, kde mají smíšené zkušební kabinky.“

„Tady je právě měli oddělené. Ta ženská prostě vlezla do pánské. Jenže to nebylo to nejlepší. Když jsem tam vlezl, byla napůl nahá… a čichala si k podpaží.“

Will povytáhl obě obočí. „Slyším dobře?“

„Slyšíš. Každopádně o pár minut později mi přišla do kanceláře kandidátka na pohovor o páté a byla to ona. Ta ženská z kabinky.“

„Očichávačka podpaží? No to mě podrž. Co jsi udělal?“

„Nic. Dělal jsem, jakože ji nepoznávám, i když ona rozhodně poznala mě. Bylo vidět, jak se kroutí.“

„Takové trapasy se můžou stát jenom tobě, kamaráde. A jak to bylo dál? Jak dopadl ten pohovor?“

„Byla ten úplně nejhorší kandidát. Ani nevím, jak se vůbec její životopis dostal do výběru.“

„A přesto je na dnešek pozvaná na druhé kolo?“

„Přesně tak.“

Will zakroutil hlavou. „Něco mi uniká?“

„Když jsem se večer dostal domů, začal jsem přemýšlet o tom, že si tenhle nábor vydupala výkonná rada. Tlačí na to, abych někoho najal, ne na to, aby byl ten někdo kompetentní.“

Will se usmál. „To je chytré.“

Zakroutil jsem hlavou. „Nestačilo jim, že jsem nabídl proplatit terapii komukoliv, kdo o to požádá. Prostě mě natlačili do toho, abych přijal na plný úvazek někoho, kdo bude sedět přímo tady, a požadují, aby se s ním každý zaměstnanec alespoň jednou měsíčně sešel v pracovní době. Já tady potřebuju mít lidi, kteří budou soustředění a nelítostní – a ne že budou rozebírat svoje citečky.“

„Chápu.“

Když jsme dojedli, znovu na nás zaťukala Andrea. Evie Vaughnová stála hned za ní. Vlnité vlasy měla dnes v drdolu a na sobě jednoduchou černou sukni a kabátek, pod kterým svítila červená blůza, takže vypadala jako sexy knihovnice, o jaké každý muž alespoň jednou v životě sní. Snažil jsem se nevnímat, jak mě ten pohled rajcuje, a přinutil jsem se sklopit zrak.

Andrea strčila hlavu do dveří. „Potřebujete ještě čas?“

Podíval jsem se na Willa. „Potřebujeme ještě něco probrat?“

Zavrtěl hlavou. „Nic mě nenapadá. Postarám se, aby Endicott zadal pokyn k platbě, jakmile bude podíl za čtyřicet.“

„Výborně.“ Otočil jsem se k Andree. „Prosím, přiveďte slečnu Vaughnovou.“

Will odešel, a když míjel čekající Evie, ušklíbl se na mě přes rameno.

Jakmile za ním zapadly dveře, udělala pár kroků vpřed a pak zaváhala. „Díky, že jste si udělal čas.“

Přikývl jsem a pokynul přes stůl ke křeslům pro návštěvníky. „Posaďte se.“

„Vaše asistentka zmínila, že když je otevřený trh, obvykle si nesjednáváte schůzky.“

„To je pravda.“ Opřel jsem se do křesla a sepjal špičky prstů. „Co pro vás mohu udělat, slečno Vaughnová?“

„Prosím, říkejte mi Evie. A… tedy, doufala jsem, že byste mi mohl něco vysvětlit.“

„A co to má být?“

„Proč jsem tady? V druhém kole pohovorů, chci říct. Už při prvním jste mi dal jasně najevo, že si nemyslíte, že mám pro tu pozici správnou praxi, a díky té kabince jsem neudělala ani moc skvělý první dojem. Takže… proč jsem tu zase?“

Založil jsem si ruce na prsou a uvažoval, co odpovím. Politicky korektní a profesionální odpověď by byla, že jsem si to rozmyslel na základě jejího vystupování během pohovoru. Jenže z politicky korektního nebo profesionálního jednání mě nikdy nemohl nikdo podezřívat.

„Jste si jistá, že chcete slyšet odpověď? Někdy je lepší nevědět a jen přijmout výsledek.“

Založila si ruce na prsou stejně jako já. „Možná, ale stejně to chci vědět.“

Její kuráž se mi zamlouvala. Měl jsem co dělat, abych se nezačal usmívat. „Pozval jsem vás znovu, protože máte tu nejhorší kvalifikaci ze všech lidí, se kterými jsme vedli pohovor.“

Protáhla obličej a já pocítil osten viny, i když si sama zvolila, že chce slyšet pravdu.

„Proč byste to dělal?“

„Protože najmout interního stresového kouče nebyl můj nápad. Výkonná rada mě k tomu přinutila.“

„Máte s tím problém, protože to nebyl váš nápad?“

„Zaměstnávám sto dvacet pět lidí, kteří mají za úkol krmit mě nápady.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, není to problém mého ega, slečno Vaughnová.“

Semkla rty. „Doktorka – doktorka Vaughnová. Dávám přednost Evie, ale pokud trváte na formálnosti, mohl byste také používat můj řádný titul. Mám doktorát z psychologie.“

Tentokrát jsem nedokázal potlačit úsměv. Přikývl jsem.

„Dobře. Ne, nejde o moje ego, doktorko Vaughnová.“

„Takže jste proti této pozici obecně a chcete to dokázat tím, že na ni přijmete tu nejhorší osobu?“

Krátce jsem přikývl. „Dá se to tak říct.“

„Máte něco proti terapiím?“

„Věřím, že některým lidem mohou prospět.“

„Některým lidem? Ale ne vašim zaměstnancům? Myslíte si, že vaši zaměstnanci netrpí na pracovišti zvýšeným stresem?“

„Tohle je Wall Street, sleč– doktorko Vaughnová. Kdyby nešlo o stresující práci, můj průměrný prodejce by nevydělával sedmiciferné zisky. Prostě chci, aby se moji lidé v práci soustředili.“

„Už vás někdy napadlo, že se možná díváte na věci obráceně? Vystresovaný člověk se nepřestane soustředit proto, že mu dáte denně hodinu, aby si mohl s někým promluvit. Oni už se nesoustředí kvůli výši svého stresu. Terapie jim může pomoci se srovnat a soustředit se lépe.“

„Připouštím, že se na věc dá nahlížet více způsoby.“ Chvíli jsem ji sledoval. „Chcete se zeptat ještě na něco? Nebo jsme už došli k tomu bodu naší diskuse, kdy mi řeknete, že doufáte, že se už nesetkáme?“

Nesměle se usmála. „Mrzí mě, že jsem to tehdy řekla. Nebylo to ode mě vhodné.“

Pokrčil jsem rameny. „To nic. Věřte nebo ne, také mě tu a tam obvinili z nevhodného chování.“

Zasmála se a vstala. „Teda, to by mě u muže, který mě během pohovoru očichával, nikdy nenapadlo.“ Evie mi podala ruku. „Děkuji za váš čas. A za upřímnost.“

Přikývl jsem a potřásli jsme si.

„Ještě něco. Doufám, že vám nebude vadit, když si dovolím ještě jeden návrh.“

Zvedl jsem obočí. „Nemůžu se dočkat, až ho uslyším…“

Usmála se. „Když už chcete někoho přijmout, proč ne toho nejlepšího? Vaši zaměstnanci si to zaslouží, a kdo ví? Možná vás výsledek samotného překvapí.“

Ten den večer prošla kolem mé kanceláře Joan Davisová z personálního a mávla na mě. Předpokládal jsem, že už odchází. Otevřel jsem dveře a zavolal na ni. „Haló, Joan?“

Zastavila se a otočila se ke mně. „Ano?“

„Můžu se na něco zeptat?“

„Jasně. O co jde?“

„Proč jsme doktorku Vaughnovou pozvali na pohovor?“

Zachmuřila se. „Poslal jsi mi e-mail a požádal, abych ji nechala přijít.“

„Ne, nemluvím o druhém kole. Myslím napoprvé. Ostatní kandidáti měli víc zkušeností, tak by mě zajímalo, z jakého důvodu jsi ji vybrala do prvního kola.“

Zatvářila se ještě víc zmateně. „Já mluvím o prvním pohovoru. Dal jsi mi instrukce, abych ji zahrnula do přijímacích pohovorů.“

„Já ti dal instrukce? Než sem poprvé přišla, tak jsem ji v životě nepotkal.“

„Ale řekl jsi mi, že tvoje babička na tu pozici někoho navrhne, a až přijde její životopis, abych ji zařadila do prvního kola pohovorů.“

„Nevěděl jsem, že ten životopis vůbec dorazil. Žena, kterou moje babička doporučila, přece…“ Zavřel jsem oči. „Sakra. Evie je zkráceně Everly, co?“

Joan přikývla. „Myslela jsem, že o tom víš. V průvodním dopise, který přiložila k životopisu, napsala, že ji doporučila Kitty Harringtonová, a oboje jsem ti dávala.“

Vůbec jsem se nenamáhal číst průvodní dopisy. Většinou to byly splácaniny, kde se jen házelo nudnými frázemi. „Musel jsem to přehlédnout.“

„Aha. Tak to se omlouvám. Měla jsem ti to před pohovorem připomenout.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To nic. Moje chyba. Přeju dobrou noc, Joan.“

Později večer jsem se rozhodl, že babičce zavolám. Domů jsem se dostal skoro v devět, ale babička je noční tvor. Stejně už jsem se jí dlouho neozval a byl jsem si jist, že mi to také připomene. Takže jsem si nalil na dva prsty whisky a zvedl mobil.

„To je mi ale překvapení…“ ozvala se, když přijala hovor. „Už jsem si pomalu říkala, že budu muset skočit do letadla a přijet ti naplácat osobně.“

Usmál jsem se. Šla přímo k věci. „Promiň, babi. Vím, že jsem už dlouho nevolal. Měl jsem hrozně moc práce.“

„Ale, to jsou jen řečičky a dobře to víš.“

Zasmál jsem se. „Jak se máš?“

„Nejspíš stejně jako ty, akorát líp.“

Vážně mi moc chyběla. „O tom nepochybuju. Co je nového? Pořád ještě chodíš s Charlesem?“

„Ale broučku, to už dávno není pravda. Dala jsem mu kopačky nejmíň před dvěma měsíci. Teď jsem s Marvinem.“

„A co se stalo s Charlesem?“

„Obědval ve čtyři, chodil v pantoflích ven z domu a nechtělo se mu cestovat. Je mi už osmasedmdesát. Na nudné věci nemám čas. Řekla jsem ti už, že jsme příbuzní s Avou Gardnerovou?“

„Ava Gardnerová byla herečka, že?“

„A zatraceně dobrá. Vždycky měla ty velké, plné rty. Zřejmě jsi zdědil tu svojí našpulenou pusu právě po ní.“

Zamračil jsem se. Babička byla vždycky na míli vepředu, zatímco já teprve vyjížděl. „Co má Ava Gardnerová společného s Charlesem?“

„Nic. Je to můj nový objev z Ancestry.“

„Aha…“ Málem bych zapomněl na její hobby. V posledních dvou letech dokázala zmapovat přes šest tisíc kontaktů na Ancestry. Každý týden se přes Zoom spojila s kterýmkoliv novým vzdáleným příbuzným, který byl ochoten s ní mluvit. S některými se i sešla osobně. Tahle ženská za celý život ani chvíli neposeděla. Vždyť teprve před pěti lety nechala práce v domově pro oběti domácího násilí, který sama založila, a stejně tam jednou týdně chodila vypomáhat.

„A jak jsme teda příbuzní s Avou?“ zeptal jsem se.

„Pradědeček mého otce – čili můj pra pradědeček – byl bratranec z prvního kolena její prababičky.“

„To je hodně vzdálená odnož na to, abych po ní zdědil pusu.“

„Máme silné geny. Ví bůh, že tvoje tvrdohlavost se táhne nejmíň pět generací.“

Byl jsem si jistý, že žena, se kterou právě hovořím, jí má zásobu na dalších pět.

„A co poslední dobou děláš, kromě toho, že mi nevoláš, abys zjistil, jestli žiju?“ zeptala se. „Pořád ještě proháníš modelky, místo aby sis našel matku mých pravnoučat? Já nemládnu, víš? Měl bys co nejdřív začít.“

„Mám moc práce s firmou, babi.“

„Ale blbost. Život ti nadělil kyselé citróny. Přestaň je cucat a udělej si z nich limonádu. A pak si najdi děvče s láhví vodky.“

Usmál jsem se, ale už bylo opravdu na čase změnit téma. A když už je řeč o těch citrónech… „Poslyš, chtěl jsem se tě zeptat na Evie Vaughnovou.“

„Aha, Everly. Nikdy jsem si nezvykla jí říkat Evie.“

„Zjevně si tak říkat nechává.“

„Napadlo mě, že mi ve skutečnosti voláš kvůli ní. Everly mi řekla, že jste se minulý týden potkali.“

Sakra. „A co ti řekla?“

„Co by. Že jsi byl zrovna tak sympatický, jak jsem jí říkala, a velmi slušný a profesionální.“

Tak slušný, jo? Moje babička si nikdy nebrala servítky. Pořádně by se do mě opřela, kdyby věděla, jak jsem se k Evie choval. Byl jsem doktorce Vaughnové vděčný, že si nechala pravdu o našem setkání pro sebe.

„Nevypadá špatně, co?“

„Ano, Evie je krásná žena.“

„Taky má nárazníky jedna báseň,“ upozornila.

Tak tohohle jsem si v převlékací kabince rozhodně všiml. Ale se svojí babičkou nehodlám rozebírat ničí kozy. „Ani jsem si nevšiml. Dělal jsem s ní pohovor, neokukoval jsem ji.“

„Správně. Mám tě moc ráda. Jsi můj nejmilejší vnuk. Ale to poslední, co moje Evie potřebuje, je workoholik, který má problémy se vázat. Prostě jí dej práci a šulína z toho vynech.“

„Tak za prvé, jsem tvůj jediný vnuk, takže bych opravdu prosil, že jsem tvůj nejmilejší. A za druhé, já nemám problémy se vázat.“

„Hm, hm. Takže zaměstnáš to moje děvče, nebo ne? Měla pěkně perný rok s tím svým rozchodem a pitomým videem a se vším.“

„Pitomým videem?“

„Posloucháš mě někdy vůbec? Říkala jsem ti o tom. Muselo to být před šesti měsíci. Přesně týden po mé operaci žlučníku. Proto jsem nemohla jít na tu svatbu.“

Když o tom teď mluvila, vybavil jsem si, že měla přijet na nějakou svatbu, ale dostala žlučníkový záchvat, a tak jsem se nakonec musel vydat na cesty já a odjet za ní do nemocnice. „Vzpomínám si na svatbu… Takže se rozešli? Evie to zrušila?“

„Ne tak docela. Večer před tím velkým dnem se Evie dozvěděla, že její snoubenec pigluje družičku. Místo aby svatbu zrušila, vzala si ho a během svatební recepce pustila video, jak si to ti dva rozdávají. Pak teprve odešla. To video se kvůli tomu pitomému internetu dostalo do celého světa. O týden později pak svatbu anulovala.“

To mě poser. Mlhavě jsem si vybavoval, jak mi to babička vyprávěla, a dokonce jsem ve zprávách to video zahlédl. Ale vůbec jsem si to nedal dohromady. „Nějak se mi nespojilo, že by to byla ta ženská, se kterou jsem dělal pohovor.“

„A byla. Doufám ale, že jí to nebudeš mít za zlé. Na to, co udělala, je potřeba veliká kuráž.“

„Jasně že mi to nevadí,“ ujistil jsem ji.

Mluvili jsme s babičkou ještě dalších deset minut. Když jsem zavěsil, popadl jsem notebook a vyťukal do Googlu: Svatební průšvih Everly Vaughnové.

Když se tohle video před časem objevovalo všude na internetu, moc jsem ho nestudoval, ale když jsem teď zmáčkl enter, na prvním vyhledaném odkazu byla určitě Evie. A mělo to tuny zhlédnutí. Když stála ve svatebních šatech u mikrofonu a mluvila, měla zcela klidnou tvář. Stiskl jsem play a s otevřenou pusou zhlédl celé video. Nemohl jsem uvěřit, že je to tatáž žena, se kterou jsem tak ledabyle vedl pohovor, že je to ta žena z převlékací kabinky. Když video skončilo, stiskl jsem tlačítko pro nové přehrání. Ale jakmile se nevěsta objevila v záběru, dal jsem pauzu a dobře si ji prohlédl.

Evie – doktorka Everly Vaughnová – vypadala v přiléhavých bílých krajkových šatech úžasně. Vlasy měla upravené do účesu, jaký ženy nosívaly ve čtyřicátých letech, a kolem pěkné tváře jí splývaly lehké blond vlny. Brýle, s nimiž připomínala sexy knihovnici, byly pryč a její velké modré oči se tak zdály ještě větší. Kruci… Je to vážně kus.

A stejně jsem ji posledních pár dnů nějak nemohl dostat z hlavy.

A to byla hloupost.

Prostě hloupost.

Pane Crawforde,

Prosím, dejte mi vědět, pokud chcete věci blíže probrat, nebo pokud naopak chcete pokračovat v hledání dalších potenciálních kandidátů.

S úctou

Joan Davisová

Joan,