Gil Ribeiro

LOST IN FUSET

Copyright © 2017, 2018 by Verlag Kiepenheuer & Witsch GmbH & Co. KG,

Cologne/Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2024 by Jiří Pondělíček

ISBN 978-80-284-0054-5

Obsah

- První den

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- Druhý den

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- Třetí den

- 17.

- 18.

- 19.

- Čtvrtý den

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- Pátý den

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- Šestý den

- 28.

- 29.

- 30.

- Sedmý den

- 31.

- 32.

- 33.

- Poděkování

- O tomto románu

Pro Iru

Číst znamená snít sen jiného.

FERNANDO PESSOA

PRVNÍ DEN

1.

Byl to jeden z oněch dní, který začal tak slibně, až se člověk bál, že jej něco nutně pokazí. Teploměr ukazoval 28 stupňů, obloha nad Farem byla jasná. A bylo 14. září. O víkendu skončily školní prázdniny v Anglii, Německu a Nizozemsku, což přiškrtilo na polovinu letecký provoz a doslova vymetlo algarvské pláže na jižním pobřeží Portugalska.

Zářijové světlo se změnilo. Změklo.

Ten den, který několik obyvatel Fusety, rybářské vesnice na východě Algarve, mělo ještě týž večer označit za Škaredou středu, se obcí nesl velký nářek. Ačkoli Portugalci mají sklon k pesimismu, což se projevuje už tím, že si vynalezli pro tuto národní chandru vlastní slovo – saudade – zasáhl stesk Fusetu ten den obzvláště tvrdě. Neboť právě tehdy opustil obyvatele rybářské vesničky na jeden rok Rui Aviola.

Rui Aviola byl příslušníkem GNR, Guarda Nacional Republicana, což znělo poněkud vznešeněji a vzrušivěji, než jak to vypadalo v běžné služební praxi. Neboť GNR měla na starosti všechny drobnosti, k nimž docházelo mimo obce. Tedy zaběhlé kočky a zaběhlé manžely, jak se vtipkovalo na chodbách prezidia kriminální policie ve Faru, která řešila zabité kočky a zabité manžely.

Rui Aviola byl každopádně zapůjčen Němcům v Hamburku na dvanáct měsíců v rámci výměnného programu. A během těchto dvanácti měsíců se toho mohla přihodit spousta, na tom se hosté ve fusetských barech shodli jednomyslně: Možná Rui Aviola zemře při výkonu služby nebo – což by bylo ještě horší – se seznámí s nějakou německou kráskou, kterou si v rybářské vsi představovali coby zámožnou blonďatou robotku, zplodí s ní dítě a zůstane v Německu.

■

„Tohle vymyslela nějaká kancelářská krysa v Europolu, když se nudila,“ řekl Carlos Esteves. Seděl na sedadle spolujezdce v neoznačeném policejním voze a pot mu stékal od zátylku po páteři dolů. Carlos byl podinspektor Polície Judiciária, portugalské kriminální policie. Což se na něm nedalo na první pohled poznat: Měl na sobě šortky, espadrilly a plandavou světlemodrou košili. Brýle Ray-Ban s úzkými skly měl zasunuté v polodlouhých vlasech. Bylo mu třicet osm let, byl to vysoký statný chlap a úspěšně se vyhýbal jakýmkoli rychlým pohybům.

Carlos cucal slámkou Diet Coke, zatímco pod nimi ubíhala silnice vedoucí k letišti. Graciana Rosadová, drobná kriminální komisařka, na chvilku zapnula sirénu, protože se před nimi loudala rodina turistů z Francie ve stařičkém citroënu. Na zadním sedadle se v něm mačkaly tři děti se zlatým retrívrem. Graciana sešlápla plynový pedál až k plechové podlaze.

Carlos neznal nikoho, kdo by se vyznačoval takovým vnitřním klidem jako jeho kolegyně. Ve svém autě, tmavém Volvo kombi, se však Graciana měnila v jezdkyni rallye. Její přítel João, novinář, se vždy pevně držel dveří vozu, jak si Carlos všiml.

Graciana Rosadová, která si svazovala tmavé vlasy do ohonu a k džínsům a halence nosila ještě tenké sáčko, aby zakryla služební zbraň, dostala kvůli své výšce pouhých 162 centimetrů přezdívku Piafka. Přesněji řečeno jí ji dal její mentor Raul da Silva z faroského komisařství I, protože byla nejen malá, ale také měla podobně chraplavý hlas jako Edith Piaf – bohužel jí však chyběl pěvecký talent. Až na da Silvu kolegové ovšem používali tuto přezdívku jen tehdy, když nebyla podinspektorka v doslechu.

„Měla jsi vlastně někdy něco s Ruiem?“ zeptal se jí Carlos.

Graciana na něj zkoumavě pohlédla. Jen krátce, neboť právě prudce dojížděla spřežení holandských karavanů.

„To má být vtip?“

Na rozdíl od ní byl Carlos bez závazků, neměl žádnou přítelkyni, v každém případě ne pořád tu samou, jak se vyjádřil. Rozpřáhl ruce v jakémsi bezelstném gestu. „Nebyl by to přece žádný zločin.“

Graciana si povzdechla. Zločin by to vskutku nebyl. V době, kdy se s Joãem právě poznali, k tomu jednoho večera málem došlo. Venku, v dunách u Ria Formosy, za soumraku. Už jen při vzpomínce ji pořád ještě zamrazilo v zádech.

Rui Aviola totiž vypadal, jako by ho vymodeloval Michelangelo osobně. Božské tělo, tmavomodré oči, obličej lemovaný tmavými kudrnami. Rui byl ztělesněním chlapa. Vyznačoval se samozřejmou jadrností, jíž se lišil od hezounů procházejících se po přehlídkovém molu. A nijak se tím nechlubil. Ve Fusetě byl považován za trojitý ideál: jako milenec, zeť a otec. Jeho celkovému zjevu trochu škodil pouze matný lesk jeho očí.

Graciana by se možná nechala svést ten večer dole v přístavním baru Farol, sídlícím v osmiboké budově s dvěma vchody, obložené tmavým dřevem, před níž hosté sedávali po nocích venku ještě v prosinci a dívali se na pestrobarevné rybářské lodě, jež kotvily u malého přístavního mola a lehce se pohupovaly ve vodě ani ne deset metrů od nich.

Měla už trochu vypito. Rui jí objednal dvě nebo tři medronhos. Plody planiky neboli jahodového stromu, který rostl výlučně o kus dál na sever v algarvském vnitrozemí, rolníci sklízeli ručně a následně z nich vyráběli silný destilát. Pálení načerno bylo vlastně zakázané, ale mělo v Portugalsku dlouhou tradici, a tak se GNR nijak nesnažila této sedlácké aktivitě zamezit.

Medronhos, které Rui Aviola ten večer zaplatil, způsobily, že byl ještě atraktivnější a neodolatelnější, ale Carlos, jemuž neunikly Aviolovy úmysly ani Gracianin stav, ji vzal beze slov pod křídla a doprovodil ji domů jen o pět set metrů dál do Virgílo Inglês No. 5, pěší zóny, kde byla dlažba po osmdesátiletém používání tak ohlazená, že si na ní děti hrály bosé.

Někdy – ve stavu těsně předtím, než člověk tvrdě usne – Graciana litovala, že Carlos ten večer zkřížil Ruiovy spády.

■

„Rui, Rui!“

Mladé ženy mezi čtrnácti a šedesáti se shromáždily u brány, aby se rozloučily s Ruiem Aviolou. Kolegyně z GNR nedaly jinak a odvezly ho na faroské letiště. V těsných džínsách a košili ležérně rozepnuté na opálené hrudi si vzal příruční zavazadlo z kontrolního pásu a poslal všem vzdušný polibek. Graciana a Carlos, který si rychle obstaral sendvič, stáli poněkud stranou – ale i jim Rui zamával, než zahnul za roh a zmizel z dohledu.

Na rok. Ve výměnném programu Europolu, který jim měl do Fusety přihrát nějakého Němce z Hamburku.

Nejlepší muž. Tak zněl popisek na letáku.

Chceme se od sebe učit. Vyměňujme si ty nejlepší.

Zlé jazyky tvrdily, že si tuhle iniciativu vymyslela jistá paní Kieferová z Europolu, aby si zachránila svůj post, který měl být v krátké době údajně zrušen. Opatření k zachování vlastního pracovního místa.

Ať to bylo, jak chtělo, program běžel už půl roku. Lisabon dostal rozvernou komisařku z Maďarska, Porto kolegu z Edinburgu. Teď bylo na řadě Faro. Vedení si od toho slibovalo, že to odbourá skepsi vůči evropské policejní instituci právě v těch útvarech, které budou následkům takového kroku nutně vystaveny jako první.

A zrovna Rui se přihlásil do tohoto programu dobrovolně.

„Proč to?“ zeptal se ho Carlos a kroutil hlavou. „Je tam zima. Jsou tam samí Němci – nejspíš si budeš muset v baru přehazovat přes stoličku ručník, aby ti ji někdo nezasedl.“

„To je možné,“ připustil Rui, na němž Carlosova ironie nezanechala sebemenší stopy, „ale tady ve Fusetě… Chci odsud konečně jednou vypadnout. Zažít něco jiného. Víš, co je Reeperbahn?“

„Už jsem slyšel. Ale ty to přece nemáš zapotřebí.“

„Na mě je to tu moc jednotvárné. Ve Faru se žádné místo neuvolní a v Lisabonu už vůbec ne.“

Po tomto Ruiově vysvětlení si Carlos Esteves jen tiše povzdechl a střehl se pohlédnout mu do očí.

Jeho nadřízený Raul da Silva, který měl k dispozici pouze tři podřízené, byl rád, že se fusetský adonis přihlásil dobrovolně – mohl tak Němcům podstrčit coby komisaře provinčního policajta a zabránit personální nouzi ve vlastním oddělení.

Také Graciana Rosadová věděla, jak se to má doopravdy s Ruiovými marnými pokusy přejít k Polícii Judicária. Rui Aviola neměl nikdy povýšit na post komisaře. Na to byl příliš omezený. Tak to také řekla své švédské přítelkyni Agnes, která uvízla ve Fusetě jako baťůžkářka a pracovala už šest let ve Farolu u přístavu. Agnes tehdy hodně stála o rande s Ruiem.

„Agnes, Rui by prohrál šachy i se stolkem.“

„To vím,“ namítla Agnes. „Jenže já se taky nechci vyspat s jeho mozkem.“

Fuseta se právě ocitla na dvanáct měsíců bez Ruie. Hlouček zdrcených žen u odletové přepážky se rozcházel jen velmi pomalu. Carlos Esteves si strčil do pusy zbytek sendviče.

Graciana Rosadová se musela při pohledu na kolegu pousmát. Znala Carlose odmala. Když šátrala v paměti dostatečně dlouho, vybavila si určitě přes sto situací, ne-li víc, které s ním zažila. Musela by se ale skutečně hodně namáhat, aby našla jednu, v níž nedržel v ruce něco k snědku.

„Co je tu k smíchu?“

„Nic. V pohodě.“

„Máš dojem, že se přejídám?“

„Ne.“

„Hm,“ zabrumlal Carlos a podíval se na příletovou tabuli.

Carlos Esteves byl požitkář, stejně pozorně se věnoval exkvizitnímu kousku smuhy – nejlépe s opečenými plátky ananasu – jako vlastnoručně ubalené cigaretě. Té se na fotbalovém stadionu oddával stejně horlivě jako si v srdci navždy uchovával vzpomínku na západ slunce prožitý na hřebenu duny. Graciana mu tohle občas záviděla.

Carlos pokývl hlavou směrem k tabuli. Graciana sledovala jeho pohled: Let LH 2409 z Hamburku. Arrived.

„Lost?“

Carlos, který svou parťačku převyšoval o hlavu, vytáhl poněkud pomuchlaný lístek, na němž stálo celé jméno nového kolegy z Německa: Leander Lost.

Doposud o svém hostu příliš nepřemýšleli, mluvili o něm jen jako o Alemãovi, o Němci. Z čehož se ovšem nedalo vyvodit nic o jejich pohostinnosti. Jako všichni Portugalci byli i oni vedeni k pohostinnosti, která občas – nestoudně zneužívaná mazanými turisty – hraničila se sebeobětováním.

Němce potkávali zde v Algarve velmi často. Alemães byli dochvilní a jedli především tam, kde dostali velké porce, nikoli tam, kde se podávalo dobré jídlo. Šetřili spropitným i chválou. Portugalci u sousedních stolů se dívali zahanbeně jinam, když Němci v restauraci přepočítávali účet. Němci byli pyšní na svůj autoprůmysl. A byli mistry Evropy v brblání.

Po prvních bezdětných turistech, kteří si mohli dovolit přicestovat mimo školní prázdniny a nyní vycházeli s kufry z odbavovací haly, se objevil vytáhlý chlapík v tmavém obleku a s úzkou koženou vázankou. Husté tmavé vlasy měl zastřižené na účelnou délku několika milimetrů.

Leander Lost spatřil ceduli, kterou si Carlos držel před břichem, a zamířil k nim. S třemi obrovskými kufry a dvěma pouzdry na oblek na vozíku, který tlačil před sebou.

První, čeho si komisařka Graciana Rosadová na Leanderu Lostovi všimla, bylo, že téměř nemrkal.

„Bože, on je snad dítě,“ zašeptal Carlos Esteves.

„Nesmysl, Carlosi. Určitě je mu tak kolem pětatřiceti.“

„Je bledý. Vypadá, jako by měl leukemii.“

„Mohl bys být trochu milejší.“

„Já jsem trochu milejší.“

„Senhor Lost?“

„Ano.“

Podala mu ruku.

„Graciana Rosadová, podinspektorka, Polícia Judiciária, můj kolega senhor Carlos Esteves.“ Zvolila angličtinu.

„Olá.“

Carlos Esteves potřásl Němci rukou.

„Olá,“ odpověděl Leander Lost suše, ale ne nepřirozeně. Působil korektně. Německy.

Graciana Rosadová to vzala z Fara po státní silnici N 125 na východ. Bydlela s Carlosem ve Fusetě. Po jistém přetahování se rozhodli ubytovat Leandera Losta ve Ville Elias, typické místní vilce, která patřila Gracianiným rodičům a byla už sedm let prázdná.

Carlos seděl opět vedle ní a ohryzával masový špíz. Leander Lost trůnil na zadním sedadle, připoutaný, a nasával do sebe atmosféru krajiny, kterou projížděli. Většinu vozidel, která potkávali, by německá technická kontrola okamžitě vyřadila z provozu. Po obou stranách vozovky byly prašné pruhy. Polední slunce zvýrazňovalo barvy domů, dopravních značek a plastových židlí před malými bary, na nichž seděli postarší muži, pokuřovali a popíjeli pivo. Každých pár set metrů stály na kraji silnice velké pneumatikami obložené kontejnery na odpad a z většinou bílých domů, ozdobených na nárožích a kolem oken modrými, červenými nebo žlutými pruhy, opadávala omítka a nahrazoval ji tmavý prach zažraný do zdi. A nad tím vším se klenulo sytě azurové nebe.

Leander Lost se necítil dobře. Byl tu cizí. Neznal tyhle lidi. Neznal tenhle kraj. Neznal tuhle zem.

Proto si spočítal pár rohů. To uklidňovalo. Od té doby, co v jedenácti letech objevil tento zázračný prostředek – počítal hrany dřevěných hranolů, kterými ho řezaly ostatní děti – si počítání rohů zprofesionalizoval. Obdélníková místnost měla vždy osm rohů. Dveře zasazené do zárubně měly dvanáct rohů. Zárubeň sama, pokud nebyla zapuštěná do zdi, nýbrž spočívala na omítce, jich měla rovněž dvanáct. Okna měla obvykle osm rohů (včetně rámu). A normální místnost s jedněmi dveřmi, jedním oknem a jinak ničím tak měla více než čtyřicet rohů. Napínavé to bylo, když byla kompletně vykachlíčkovaná.

■

Graciana Rosadová si prohlížela spolucestujícího ve zpětném zrcátku. Jejím velkým nadáním v profesním i soukromém životě byla intuice. Vycítila, když jí někdo lhal. Vycítila, když něco nebylo v pořádku.

Její přítel João byl v pořádku. Carlos také, i když v jiné rovině.

Intuice se během let změnila v hlas, který mohla slyšet pouze Graciana sama. Pošeptala jí, když někdo lhal. Nebo když mluvil pravdu. Ačkoli byli její rodiče zbožní, Graciana tušila, že tahle její schopnost není žádný křesťanský zázračný dar, nýbrž to, čemu se v současnosti říká emoční inteligence. Ta se ozvala ve vztahu k Joãovi i ke Carlosovi. U Leandera Losta naopak mlčela.

„Vlastně jsme vám původně najali byt přímo ve Fusetě, ale bohužel jsme to museli změnit,“ Carlos Esteves vyzkoušel svou školní angličtinu a obrátil se na německého hosta. „V obytném bloku právě dochází k výpadkům v zásobování vodou. Místo toho vás ubytujeme v Alfandanze, od Fusety je to, co by kamenem dohodil, jenom dva kilometry. Je to vila, ale nijak velká. Normálně stačí pro dvě osoby. Velmi idylická.“

„Fajn,“ Leander Lost použil rovněž angličtinu.

„Naproti je lokál, kde podávají velké porce.“

Graciana do Carlose lehce rýpla loktem.

„Naplnili jsme vám ledničku,“ řekla. „Ale kdybyste chtěl něco speciálního, můžeme zastavit u supermarketu.“

„Je v ní sýr?“

„Ano.“

„Pak nic nepotřebuju.“

„A koupili jsme pivo,“ dodal Carlos. „Sagres.“

„Jste velmi laskaví.“

Ve volvu zavládlo nakrátko ticho. Leander Lost došel k rohu číslo padesát sedm, když se na něj opět obrátil Carlos. „Máte rád fotbal?“

„Ano.“

Carlos se pousmál – to bylo alespoň něco.

„Co si myslíte o Cristianu Ronaldovi?“

„Je to vynikající fotbalista,“ odpověděl Leander Lost, „nejlepší hráč na světě.“

„To myslíte vážně, nebo chcete být jenom zdvořilý?“ obrátil se na něj Carlos znovu.

Leander Lost chvilku přemýšlel a pak řekl: „Jedno nevylučuje druhé. Myslím to vážně i zdvořile.“

Carlos se spokojeně zašklebil.

„Jen je politováníhodné,“ dodal Leander Lost, „že hraje veŠpanělsku. A pozoruhodné taky je, že portugalský národní tým nikdy nevyhrál – až do mistrovství Evropy ve Francii v roce 2016. S Ronaldem coby kapitánem.“

Carlosovy ústní koutky se znovu stáhly. Zahleděl se opět na silnici.

„Myslí podle tebe vážně, co povídá?“ zeptal se poté Graciany portugalsky.

„Já nevím. Těžko říct. Vypadá, že se moc často nesměje.“

„To ne,“ přisvědčil Carlos. „Obličej jako by měl z botoxu.“

Graciana přikývla: „Skoro žádné vrásky.“

„Taky na člověka pokaždé tak divně zírá,“ dodal Carlos.

„Má hezké oči,“ prohodila Graciana, zatímco v poklidu vzdor spoustě aut v protisměru předjela kamion tak, že jen zázrakem unikli smrtelné nehodě.

Obrátila se opět na Losta a přešla na angličtinu: „To byla interní záležitost.“

Lost přikývl. Právě napočítal sto dvacet jedna rohů.

Zachrastila vysílačka.

„Graciano?“

Ozval se Luís Dias. Musel být někde, kde se k šumění vysílačky přidávaly ještě další ruchy.

Denní směnu u GNR měli dnes Luís Dias a Ana Gomesová. Spolu se čtyřmi dalšími kolegy sídlili v růžové dvoupatrové budově s bílými mřížovými okny v Moncarapachu nacházejícím se asi čtyři kilometry severně od Fusety. Fuseta sama neměla vlastní policejní stanici. A Polícia Judicária, k níž Graciana a Carlos patřili, měla v Algarve jen jedno sídlo: ve Faru.

Carlos Esteves si vzal vysílačku.

„Graciana řídí. Co je, Luísi?“

Luís Dias a Ana Gomesová pocházeli z Moncarapacha. Ještě v životě nebyli v jiné zemi.

Stejně jako jiné algarvské obce „v druhé linii“, které neležely přímo na pobřeží Atlantiku, bylo osmitisícové městečko v létě nemilosrdně vystaveno vedru. Kdo si to mohl dovolit, postavil si dům v rozlehlých kopcích na severozápadním okraji maloměsta. Tam nahoře foukala pořád lehká bríza a bylo tam všechno, co člověk potřeboval k životu. Také turismus postihoval Moncarapacho jen ve své nejmírnější podobě: zabloudili do něj ti, kdo se zajímali o zemi a místní lidi.

„Máme mrtvolu.“

„Kde?“

„Na východním ostrově. Jsem tu s Anou. Je to O Olho. Vypadá to, že upadl.“

„Uzavřete okolí!“ nařídil Carlos.

Zatímco západní část Algarve od Fara po Lagos soužili turisté a realitní žraloci, kteří – stejně jako biblické kobylky – po sobě koncem 20. století zanechávali betonové hotely a restaurace s jídelními lístky v angličtině, španělštině, holandštině a němčině, východní Algarve od Fara po Taviru bylo této pohromy ušetřeno. U pobřeží se jako ochranný pás rozkládala laguna Ria Formosa, šedesát kilometrů dlouhá chráněná krajinná oblast. Kdo se chtěl vykoupat v moři, musel se nejprve nechat převézt malým přívozem na jeden z ostrovů. Plavba trvala deset minut. Proto se na pobřeží u Fusety nenacházel jediný hotel, nebyli zde žádní prodavači zmrzliny, žádná armáda slunečníků, žádná promenáda, žádné restauranty s výhledem na Atlantik, žádné golfové hřiště kropené vzácnou vodou, ne, ani jedna z těchto hrůz – až na jeden kemp – sem díky laguně Ria Formosa nevtrhla. Zato zde mělo domov víc než dvacet tisíc ptáků.

„Už se stalo,“ odpověděl Luís Dias. „Capitão de Avis odsud vykázal tři turisty. Teď už tu není ani noha.“

Graciana a Carlos si povzdechli téměř současně.

De Avis byl kapitánem Autoridade Maritima Nacional, portugalské pobřežní stráže. Ve službě nosil výhradně tmavomodrý oblek, bílou košili a tmavomodrou kravatu. Takto se příslušníci pobřežní stráže jinak oblékali pouze při slavnostních příležitostech. Řídnoucí vlasy ukrýval pod bílou brigadýrkou.

De Avis byl skálopevně přesvědčený o tom, že je přímým potomkem doma Henrique de Avise, Jindřicha Mořeplavce, jehož zásluhou Portugalsko postoupilo do ligy světových koloniálních velmocí. Tato velikost se ovšem během posledních čtyř staletí vytratila a Portugalci této ztráty želeli stejně jako capitão de Avis úbytku svých vlasů. De Avis dával každému najevo, že byl určen k něčemu velkolepějšímu a post velitele pobřežní stráže v sousedním Olhãu bude zastávat bezpochyby jen do okamžiku, kdy parlament v Lisabonu uzná svou chybu a svěří mu velení portugalského válečného loďstva.

„Jsme na cestě. Ničeho se nedotýkejte. Už jste informovali doutoru Oliveirovou?“ zeptal se Carlos.

„Nebyli jsme si jistí,“ odpověděl Luís Dias, „zřejmě to byla nehoda.“

Carlos si povzdechl.

Graciana mu vzala vysílačku z ruky.

„Luísi?“

„Ano?“

V pozadí šuměl Atlantik.

„Zavolej doktorce Oliveirové, ať laskavě přijede. Sežeň slunečník a chraň O Olha před sluncem. Tak zatím.“

Cvak. Zavěsila a posléze přešla opět do angličtiny: „Musíme dolů na pobřeží. Našli tam mrtvolu. Ještě předtím vás vysadíme. Potom se u vás ještě zastavím, jestli vám to nevadí.“

„Netřeba,“ odpověděl Leander Lost portugalsky. „Doprovodím vás. Tak jako tak odteď pracujeme spolu. Myslím, že je fér, abyste věděli, že vám rozumím, když spolu mluvíte svou mateřštinou.“

Graciana a Carlos strnuli. Jistě, měl tvrdý německý akcent, ale až na občasný nesprávný přízvuk byla jeho portugalština bezvadná. Oba komisaři cítili, jak se jim rozpálily tváře studem.

„O Olho – Oko. To bude asi stěží jeho pravé jméno, že?“ pokračoval Lost nevzrušeně.

Carlos si zjevně oddechl.

„Mluvíte po našem. To… ehm… přirozeně leccos velmi usnadňuje.“

„Napadlo mě, že by to mohlo optimalizovat naši komunikaci. Proto jsem se naučil to nejnutnější, když bylo jisté, že splňuji kritéria výměny.“

„To je obdivuhodné,“ Graciana ukázala doleva, kde mezi domem se zatlučenými okny a obrovským kaktusem ústila do ulice písčitá cesta. „Po té cestě asi tak tři sta metrů. Tam je váš nový domov.“

Lost přikývl.

Na to nejnutnější, pomyslel si Carlos Esteves, znal Alemão docela hodně slov.

Graciana Rosadová spustila nakrátko ječivou sirénu a navedla auta před sebou na N 125 doleva a doprava stejně jako kdysi dávno Mojžíš rozdělil Rudé moře. Prohnala se vytvořenou uličkou a na křižovatce odbočila doprava na Fusetu.

„Taky jsme řekli něco o vašem obličeji.“

„Že ho mám jako z botoxu,“ upřesnil Leander, „tak to charakterizoval senhor Esteves. Vyslovil jsem vaše jméno správně?“

„Perfektně,“ odpověděl Carlos stísněně.

„Chtěl tak vyjádřit náš údiv, jak vypadáte mladistvě,“ doplnila ho Graciana.

Carlos si ulehčeně oddechl. „Přesně tak. Byl to vtip… Žertovná poznámka.“

„Poněkud prostořeká,“ okomentovala to Graciana a mile se na Němce usmála.

Ten přikývl a našpulil ústa k úsměvu, který byl zvláštní tím, že se nijak nezrcadlil v jeho očích.

„O Olho je přezdívka,“ chopil se Carlos ochotně předchozí Lostovy otázky, jež jim opět získala pevnější půdu pod nohama, „přezdívka muže, který působil v Algarve jako soukromý detektiv.“

Leander Lost se pohodlně opřel v sedadle, vnitřní neklid už vyprchal.

Dvě stě sedmnáct rohů.

2.

Po cestě do Fusety minuli školu a vyprahlá pole, jež ještě navíc sužoval polední žár, a nakonec přejeli železniční trať a klesali dolů po Rua General Humberto Delgado. Mezi bílými maximálně dvoupatrovými domy a dlážděnými chodníky se po rozlehlé zelené laguně Ria Formosa objevil sytě modrý Atlantik.

Leander Lost do sebe chviličku vstřebával tento půvabný obrázek.

Vzápětí jim přehradila cestu dvě auta. Řidičky spolu v naprostém klidu konverzovaly a přiměly tak Gracianu Rosadovou vjet do Starého Města. Úzká ulička klesala strmě a rovně dolů, modro-bíle a hnědě kachlíčkované domovní fasády na obou stranách byly u sebe tak blízko, že po chodnících mohl projít stěží jeden člověk

Domy se k sobě tulily většinou bez jakýchkoli proluk a vytvářely tak dlouhou křivolakou zeď s úzkými vchody a malými okny, z níž tu a tam trčely krabice klimatizací nebo balkony. Domy většinou se čtvercovými komíny ozdobenými ornamenty a plochými střechami, prokládanými prostornými útulnými terasami skýtajícími nádherný výhled, nezapřely maurský vliv.

Přes uliční soutěsku byly křížem krážem natažené hluboko prověšené elektrické dráty a pestrobarevné šňůry, na nichž se ve slané mořské bríze třepetalo prádlo. Přede dveřmi seděli staří muži v hrubých oblecích, na hlavách bekovky, a kouřili cigarety bez filtru. Děti si hrály na chodníku nebo znejisťovaly řidiče jízdou na kole nebo na skateboardu. Kočky dřímaly ve stínu pod auty, aby se mohly opět vydat na lov, až se stíny prodlouží.

Projeli náměstím, na němž se procházeli obyvatelé Fusety, jedli v kavárnách zmrzlinu, popíjeli medronho nebo natrpklé bílé víno a kde si v jednom rohu několik dětí házelo míčem. Jak si Leander Lost všiml, Portugalci velice dbali na bezvadný zevnějšek. Muži v džínsech nebo oblekových kalhotách, pečlivě vyžehlených košilích, ženy v šatech nebo sukních a halenkách.

Zdálo se, že všichni mají čas a dobře se baví, mezi nimi i starší generace. Muži se sněhobílými vlasy si vyprávěli staré historky a smáli se, postarší ženy se vykláněly z oken a sdělovaly si novinky. Mladíci v černých kalhotách a bílých košilích, někteří s nagelovanými vlasy, stáli na kraji silnice, pokuřovali a mluvili zřejmě o něčem důležitém, alespoň se tak tvářili. Nedaleko nich se kolem dřevěné lavičky shromáždil hlouček dívek, vrhaly na mládence vyzývavé nebo kradmé pohledy a vzápětí se zahleděly do země a chichotaly se, když jim některý z nich pohled opětoval.

Leander Lost si náhle uvědomil, že se tu zastavil čas. Nikde žádný velký obchodní dům, obrovský supermarket, žádné reklamní tabule, široké bulváry, nic takového. Kdyby mohl slyšet tep Fusety, zjistil by, že je klidný a pravidelný.

Graciana Rosadová tím vším řídila s náměsíčnou jistotou a strhující rychlostí policejní vůz, kterému nikdo nevěnoval větší pozornost. S orientačním smyslem domorodců, kteří znají odmala kdejakou zatáčku, kdejaké nároží, nacházela nejkratší možnou cestu vším tím chaosem, než domy ustoupily a nebránily jim ve výhledu na malé přístaviště přívozů a kanál.

Hned jak dojeli k terminálu trajektů, z nějž právě odrážela barkasa s třiceti turisty, vzali si vodní taxík se silným závěsným motorem, který řídila mladá žena a na němž to smrdělo benzinem, kdykoli zpomalila.

„To je Teresa!“ zvolala Graciana, když je představovala, „a tohle je senhor Lost.“

„Olá,“ usmála se Teresa. „Tak vy jste ten Alemão, co tu zaskakuje za Ruie?“

„Ano,“ přisvědčil Leander.

Tam, kde kanál končil a vléval se do mělkého moře, předjeli barkasu, která se vzápětí obrátila doprava k západnímu ostrovu.

„Tohle tady je Ria Formosa!“ křikl Carlos Esteves proti větru, „velká chráněná oblast, chrání nás před záplavou turistů.“ Zachechtal se. A když Leander Lost jeho smích neopětoval, mírně pokrčil rameny a ukázal před sebe k místu, kde se znovu zvedala z vody pevnina. „Tamhle jsou předsunuté pláže. Zachytávají vlny a zajišťují nám, že máme mezi Fusetou a nimi klidnou vodu.“

Byla to pravda. Hladina se téměř nepohnula, skoro jako na jezeře. Na břehu stáli vždy po pár metrech od sebe rybáři nebo se tam pohybovali sběrači mušlí v neoprénových kalhotách. Teresa přidala otáčky, příď člunu se zvedla, kolem stříkala pěna a všichni se schoulili, aby se nenamočili.

Vodní taxík zamířil k průlivu širokému dobrých třicet metrů, který od sebe odděloval oba předsunuté ostrovy, a křižoval proti vlnám Atlantiku, které se zde lámaly o pobřeží. Teresa řídila člun příbojem stejně dovedně jako předtím Graciana provedla auto Fusetou.

Leander Lost si přejel jazykem rty. Chutnaly slaně.

V půli cesty proti nim vystřelil vodní taxík, který řídil muž. Zákazníkem byl asi tak čtyřicátník, dlouhé kudrnaté vlasy se mu třepetaly ve větru.

„Porra! Que coincidência!“ křikla Graciana proti větru na Carlose a tón jejího hlasu prozrazoval, že to za náhodu ani v nejmenším nepovažuje. „Tobias Faria.“

Muž měl kolem krku pověšené dva fotoaparáty a na sobě vestu, do níž si schoval objektivy – Tobias Faria telefonoval. V okamžiku, kdy se oba taxíky míjely, se drze zašklebil a poslal Gracianě Rosadové a Carlosu Estevesovi vzdušný polibek.

Zatímco Graciana ho ignorovala a Leander Lost si nedovedl jeho gesto vyložit, Carlos se zamračil. „Filho da Puta!“ zařval za Fariou. Rozčileně se obrátil na kolegyni a vyhrkl: „Viděla jsi to?“

Graciana poklidně přikývla: „Jasně. Nejpozději do třiceti minut bude článek o nálezu mrtvoly na Correio da Manhã online.“

„Jestli ho ještě jednou načapám na místě činu…“

„Problém je, že dorazí vždycky jako první,“ namítla Graciana. „A zatím to ještě není místo činu, hm?“

Carlos neochotně přikývl. Ucítil v zátylku něčí pohled. Otočil se – Alemão ho skutečně bedlivě pozoroval.

„To byl senhor Faria z nějakého deníku?“

„Přesně tak.“

„A kolik je mu let? Vypadá asi tak na čtyřicet.“

„Skvělý odhad!“ zvolala Graciana uznale.

„Ano. Proč se ptáte?“ chtěl vědět Carlos.

Němec přemýšlel a na hladkém čele mu naskočila vráska.

„A jeho matka pořád ještě provozuje živnost?“

Oba Portugalci zamžourali a bedlivě si ho měřili pohledem, aby zjistili, zda nejde o nějaký žert. O parádní ukázku zvláštního německého humoru.

Nešlo.

„Provozovat živnost u nás má… ehm… hanlivý význam.“

Vráska z čela zmizela.

„Ach, už rozumím.“

„Ano, já… Na okamžik jsem zapomněl, že umíte velmi dobře portugalsky. Senhor Faria pracuje pro jedny bulvární noviny. Kdyby mohl, raději by vraždu nafotil než jí zabránil. Kdyby ho někdo nazval supem, urazil by tím tento ptačí druh.“

V té chvíli se Němec zaculil.

Teresa zpomalila, příď člunu trochu poklesla a závěsný motor začal klechtat. Předsunutý ostrov byl téměř liduprázdný a jen uprostřed na něm rostly husté trsy ječmenice písečné.

Leander Lost spatřil ve stejné chvíli jako jeho noví kolegové bílou loď, která ležela na pláži skoro souběžně s linií břehu a nastavovala moři svůj spodek. Bílý rychlý člun Autoridade Maritima Nacional se už vzdaloval směrem na východ. U zábradlí byla vidět vytáhlá postava capitãa de Avise. Stál tam a pravici měl zdviženou napůl ležérně, napůl předpisově.

Kajutová nástavba ztroskotané lodě čněla šikmo do nebe, zábradlí napravo se téměř dotýkalo souše. Za kajutou byla rozepjatá zeleno-bílá látková plachta, jejíž okraje se třepetaly ve větru.

Vedle plavidla se nacházely na bílém písku dvě postavy v modrých uniformách, Guarda Nacional Republicana. Jedna hubená světlovlasá a druhá obtloustlá s věnečkem vlasů na hlavě, jak Lost zaregistroval. Poté, co je Teresa vysadila na břeh téměř suchou nohou a vzápětí už uháněla zpátky, blonďatá hubeňourka se představila jako Ana Gomesová a z tlouštíka s věnečkem vlasů na hlavě se vyklubal Luís Dias.

Ostrov byl až na přítomné policisty liduprázdný a připomínal ráj. Víc než sto metrů klesala pláž povlovně do moře, které se zelenkavě-tyrkysově lesklo a vrhalo na břeh nízké vlny. Světlý teplý písek se táhl celé kilometry daleko na východ. Hejno racků postávalo kolem strouhy a zavrtávalo žluté zobáky do mokré měkké půdy.

Ana Gomesová a Luís Dias z GNR si prohlíželi Leandera Losta zvědavě, avšak náležitě zdvořile. Gomesová se ovšem při pohledu na něj bezděky ušklíbla. Jako by měla dojem, že Fuseta s výměnou Avioly za Losta udělala špatný obchod.

Jelikož byl člun nakloněný, sklouzlo tělo mrtvého do kouta tvořeného palubou a lodní stěnou. Leželo z větší části ve stínu zeleno-bílého slunečníku. Luís a Gomesová ho zabavili třem turistům, které capitão de Avis dopravil na pevninu, poté co Gomesová splnila jeho rozkaz a zapsala si jejich personálie. Šlo o britskou rodinu jménem Hendersonovi.

De Avis sám se od případu obratem distancoval, neboť kýl havarovaného člunu se zaryl do písku. A písek – to už byla pevná země, a tudíž v kompetenci GNR. Capitão de Avis se tím tedy nemusel dál zabývat.

Carlos Esteves putoval lehce podrážděným pohledem mezi Gomesovou a Diasem.

„Nezapomněli jsme na někoho?“ vyštěkl, jako by káral děti.

„Na koho?“ hlesl Dias a podíval se při tom na kolegyni, která podpořila jeho diletantský výkon v roli nevinného policisty užaslým výrazem v obličeji.

„Nebyl tu právě Faria, co?“ vyhrkl Carlos netrpělivě.

Graciana byla ještě netrpělivější: „Vyfotil si mrtvolu, ano, nebo ne?“

„Ano,“ připustil Dias.

„A jak se asi dozvěděl,“ pokračoval Carlos, „že to zrovna tady vyplavilo na břeh mrtvolu? Svědil ho palec na noze? Telepatie?“

„Policejní vysílačka?“ vyhrkla Ana Gomesová a byla tak vděčná za svůj spásný nápad, že se uchichtla.

Carlos chvíli hleděl z jednoho na druhého.

„Docela určitě to takhle bylo, Ano,“ řekl posléze. „Policejní vysílačka, přirozeně. Ne aby nakonec někoho z nás začali podezřívat, že dá Tobiasi Fariovi pokaždé za drobnou odměnu echo.“

„To by byla ošklivá myšlenka,“ řekla Gomesová.

„Ano, ošklivá,“ přitakal jí Dias.

Carlos Esteves pokýval hlavou a rezignovaně si povzdechl.

Graciana Rosadová se vyšplhala na palubu a začala ohledávat mrtvolu. Vzhlédla, když se na ni položil stín. Leander Lost tam stál opřený o zábradlí a pozorně ji sledoval.

„Hendersonovi – jde o pár s malým dítětem z Brightonu,“ citovala Gomesová rychle ze svých poznámek, zatímco Graciana si rutinovaně navlékla jednorázové rukavice a ještě jednou se snažila nahmatat pulz. Otočila mrtvému hlavu, prohlédla si ránu a tmavofialový hematom kolem ní, který se táhl od věnečku vlasů až k levému očnímu důlku.

„O Olho,“ konstatoval Leander Lost.

„Ano.“

Graciana vložila obsah nebožtíkových kapes do průhledného sáčku, který jí Leander podržel. „Obrigada,“ poděkovala.

„Komu patří ten člun?“ zeptal se Carlos Esteves obou kolegů.

Anu Gomesovou zatím zjevně nenapadlo pídit se po majiteli lodi. Pohlédla proto na Luíse Diase, jako by chtěla říct: On to musí vědět, je služebně starší. Dias jen lehce pokrčil rameny.

Carlos pokýval hlavou. Jak je možné, pomyslel si, že jsem nic jiného nečekal.

Od doby, kdy se s ním potkal poprvé – na policejní škole – si Luís Dias stěžoval, že ostatní policisty povyšují a jeho ne. Bylo mu už dvaašedesát, ale pořád ještě nebyl schopen při nálezu mrtvoly sám od sebe povolat soudní lékařku. Místo toho dřepěl celý den v kanceláři pod ventilátorem a sázel se s kolegyní Gomesovou o to, kolik much se ten den uškvaří v elektrickém lapači hmyzu, nebo se venku naparoval před nic netušícími turisty. Čekalo ho už pouze jedno povýšení. Těsně před penzionováním. Jako akt milosti, aby se jeho starobní důchod na poslední chvíli zvýšil na úroveň, která mu zajistí dostačující dožití.

Carlos by to neudělal, ačkoli jinak kladl zákon vždy až za vlastní pojetí morálky. Jenže Graciana měla velké a navíc citlivé srdce. Lidskost jí přikázala přihrát Diasovi finanční příspěvek, který mu objektivně vzato nenáležel. Návrh na povýšení podával normálně šéf daného příslušníka GNR, ale protože v Moncarapachu žádný nadřízený nebyl, přimluvila se za něj Graciana.

Pokud šlo o hierarchii mezi nimi, Graciana s Carlosem zacházela jako se sobě rovným (a také to tak myslela). Oficiálně a ve sporných případech disponovala velitelskými pravomocemi ona. A možná, jak Carlos vskrytu uznával, bylo její pochopení pro Diase v pořádku – nicméně už alespoň nepřenášel svoje laxní pojetí služby na studenty policejní školy od té doby, co ho s pochvalou odveleli zpátky do Moncarapacha.

„Takže,“ řekl Carlos. „Zjistit majitele! Pokud se totiž nepletu, neměl O Olho žádný vlastní člun.“

Luís Dias přikývl, zatímco Ana Gomesová si poznamenala příkaz do notýsku.

„A pak?“

Carlos si povzdechl: „Pak se zeptejte, kdy si člun najal, kam měl namířeno, kdy vyrazil. Není to všechno snad nabíledni?“

„Je,“ zalhal Dias a odešel s kolegyní zavolat si vodní taxík.

Oba měli vyvinutý čich pro meze Carlosovy trpělivosti. Jako by měli jakási tykadélka, která dokázala vycítit blížící se bouři. Gomesová a Dias vyplašili dva tucty racků u strouhy.

Když se Carlos opět začal věnovat mrtvole, všiml si, jak si Alemão prohlíží člun.

„Vy nemáte v Portugalsku centrální registr majitelů lodí?“ zeptal se Němec.

„Ne… U člunů téhle velikosti ne,“ připustila Graciana.

„To by totiž pomohlo.“

Graciana a Carlos spolkli beze slova tuto zcela věcně vyřčenou poznámku, třebaže jim v uších zněla tak trochu jako výčitka.

„V Německu s tím máme dobré zkušenosti. Například při likvidaci pašeráckých sítí.“

„To bychom tu mohli taky časem navrhnout,“ řekla Graciana.

„Zatím jsme se bez toho taky obešli,“ poznamenal Carlos poněkud stísněně.

„Ano. Jenže přes centrální registr můžete k lodi ihned přiřadit jejího majitele,“ pokračoval Leander Lost ve svých úvahách. „Teď už bychom věděli, komu ten člun patří, podinspektore Estevesi.“

Carlos spustil paže a obrátil se k Němci.

„Tady je plaketa,“ informoval Lost, když objevil kovový štítek vedle kormidla. „Filipe Carvalho z Arroteie… a číslo mobilního telefonu, mám dojem.“

Graciana si stoupla vedle něj, přikývla, podívala se na Carlose a ten také lehce pokýval hlavou – Filipe Carvalho nebyl nikdo neznámý. Bydlel v kůlně vedle velmi spartánsky zařízené restaurace na břehu laguny, Restaurante Ilhote.

V té chvíli znovu přirachotilo vodní taxi. Teresa vysadila tři další cestující, dva muže a jednu ženu, a pak se vrátila s Diasem a Gomesovou zpátky do Fusety.

Jeden z mužů měl na sobě vyšisované džínsy, košili, bundu uniformy a sluneční brýle, druhý, menší, byl v obleku a vypadal trénovaně.

Žena, jež ty dva doprovázela, měla šedivé vlasy svázané do ohonu: doutora Oliveirová. Když jí Graciana Rosadová stručně představila Leandera Losta, zaujatě a se špetkou nepokryté zvědavosti si ho změřila a pak se pustila do ohledání mrtvoly.

Z jejího obrýleného společníka se vyklubal inspektor Raul da Silva, přímý nadřízený Graciany Rosadové a Carlose Estevese. Přívětivě vyhlížející pětačtyřicátník. Zdvořile si sundal sluneční brýle a potřásl Němci rukou.

„Těší mě,“ řekl anglicky, „že na rok posílíte moje oddělení. Doufám, že se od sebe hodně naučíme.“ Příjemně se na Němce usmál.

„Sim,“ přitakal Leander Lost portugalsky, „estou com muito curiosidade de saber as diferenças entre Alemanha e Portugal.“

Stejně jako předtím jeho podřízené také inspektora da Silvu ohromily Lostovy jazykové znalosti, když mu v jeho mateřštině právě oznámil, že je velmi zvědav na rozdíly mezi Německem a Portugalskem.

Da Silvův společník byl menší. Pevně stiskl Leanderu Lostovi ruku. Tmavé vlasy měl pečlivě rozdělené přesnou pěšinkou, byl hladce oholený a voněl svěže kolínskou.

„Jsem Miguel Duarte,“ představil se, „podinspektor jako senhora Graciana a senhor Esteves.“

„Těší mě,“ řekl Leander.

Carlos se na kolegu vyčítavě podíval: „Co tady děláš? Chceš převzít případ?“

„On je to případ?“ prohodil Duarte a samolibě se uchechtl.

„Proč bys tu jinak byl?“

„Pomalu, pomalu,“ uklidnil ho da Silva a pozvedl chlácholivě otevřenou dlaň. „Duarte je tu, protože jel se mnou v autě.“ Vzápětí se s nelíčenou žoviálností obrátil na Leandera Losta: „Pokud jde o rozdíly mezi našimi zeměmi, nebude jich při bližším pohledu zase tak moc.“

„Každopádně u vás asi víc prší, předpokládám,“ nadhodil Miguel Duarte.

„Ano. V Hamburku máme průměrné množství srážek 772,7 milimetrů ročně.“

„Ach ano.“

„Při 129,4 deštivých dnech. Víte, kolik deštivých dnů tady máte?“

„Ne,“ přiznal da Silva, „možná třicet?“

„Padesát šest,“ opravil ho Lost.

„To je velmi zajímavé,“ zalhal da Silva, „ale teď se musím chvilku věnovat nebožtíkovi, když dovolíte.“

„Přirozeně.“

Jak vyšlo najevo, O Olho si zlomil vaz. Ránu mezi okem a linií vlasů způsobil zřejmě tupý předmět.

„Dřevo, možná kov, ale s nepříliš ostrými hranami, jak se zdá,“ diktovala soudní lékařka Oliveirová úžasně hlubokým hlasem do svého chytrého telefonu, a pak se obrátila na da Silvu a dodala: „Přesněji vám to povím, až si to důkladně prohlídnu pod mikroskopem.“

Da Silva přikývl. „Nehoda, nebo cizí zavinění?“

Otázka, kterou si Graciana a Carlos v duchu také už položili.

„Vaz,“ pokračoval Raul da Silva, „si člověk jen tak nezlomí.“

„Senhor Conrad se mohl udeřit do hlavy, například narazil čelem do stěny kajuty, a pak upadl tak nešťastně, že si zlomil druhý krční obratel. Nebo třeba uklouzl na schodech, spadl a přihodilo se mu obojí najednou.“

„Nebo ho někdo praštil,“ prohlásil Duarte.

„Uvidíme,“ chlácholila všechny Oliveirová. „Člun nelze v žádném případě zatím uvolnit. Můžete ho nechat odtáhnout do přístavu, ale do zítřejšího rána ho musí někdo hlídat.“

„Dias!“ vyhrkli Graciana a Carlos současně.

3.

Restaurant Ilhote, Ostrůvek, se nacházel na konci polní cesty v pobřežní vesničce jménem Arroteia, ležící přímo na břehu Riy Formosy ani ne deset minut jízdy autem od Fusety.

Když Leander Lost vystoupil, ten pohled ho uchvátil. Zelenkavě se třpytící lagunová krajina se stovkami, ba tisícovkami ptáků, kteří tam poletovali nebo se brodili salinami. Mezi nimi se táhly písčité stezky, na nich se ale momentálně nikdo nepohyboval.

„Ria Formosa,“ vysvětlila Graciana Rosadová Alemãovi, když si všimla, kterým směrem hledí, „sahá přibližně od Fara skoro až ke španělské hranici.“

„Šedesát kilometrů,“ doplnil ji Carlos Esteves a v těchto dvou slovech vibrovala obrovská hrdost.

Do této oblasti se skutečně uchylovaly jak vzácné, tak známé ptačí druhy. Nehledě na to, že se zde dařilo mušlím, které dle potřeby končily ještě týž večer nebo nazítří v poledne v hrncích v kuchyních místních restaurací.

„Přečetl jsem si o tom něco,“ odpověděl Leander Lost, „ale skutečnost je prostě nepřekonatelná.“

Jako by chtělo potvrdit jeho slova, přilétlo v úzké véčkové formaci hejno více než třiceti plameňáků. Všichni začali přistávat, rychle brzdili drobnými poskoky, až se zastavili docela. Vzápětí se růžoví opeřenci pustili do hledání potravy. Utvořili těsnou rojnici a zobáky cedili vodu v laguně.

„Jsou tak líbezní,“ pousmála se Graciana.

„Pořád se ptám, kde vzali to svoje růžové peří,“ uvažoval nahlas Carlos.

Tato otázka vytrhla Leandera Losta ze zamyšlení. Vrhl na portugalského kolegu přátelský pohled.

„Když tihle ptáci nasávají a zpracovávají plankton, vzniká canthaxanthin,“ vyplnil mu mezeru ve vědomostech. „To je pigment určující barvu kůže a peří. Proto jsou mladí plameňáci šedí.“

■

Graciana, Carlos a Leander se v Ilhote posadili k jednomu ze tří stolků pod střechou terasy. Byl pokrytý červeným voskovaným ubrusem, zatěžkaným masivním popelníkem. Průhledná plastová střecha barvila všechno dožluta: zdi, trubkové židle, zfušované nášlapy, dokonce i likvidátor hmyzu, který tu a tam krátce zaprskal a zažhnul.

U vedlejšího stolu seděli u odpoledního pivka dva staří rybáři, tváře ošlehané větrem a deštěm. Vzdor horku měl jeden z nich na hlavě bekovku, druhý měl v mezeře po vypadlém zubu zastrčený filtr cigarety a zhluboka inhaloval kouř. Oba měli oči přilepené na obrazovku malého televizoru. Ve srovnání s ostatním interiérem jako by pocházel z nedaleké budoucnosti a visel vedle boxu, v němž se chladily nejrůznější nápoje a zmrzliny.

Mlčky sledovali záznam sobotního fotbalového utkání mezi FC Porto a Benfikou Lisabon. Na utkání se dívala po očku také servírka, prsatá pětadvacítka, a to i když obsluhovala hosty, myla nádobí, vařila nebo manipulovala se starobylou pokladnou. Tu a tam vhodila pár mincí do hracího automatu vedle dveří vedoucích ke společnému záchodku. Když ji stroj odměnil syntetickou melodií, staroch s bekovkou na hlavě ji pokáral, což si číšnice nenechala líbit. Následovala půlminutová slovní přestřelka, a pak ji další průběh utkání přiměl ke křehkému příměří.

Nikoho nezajímalo, že se zde objevila policie. A fakt, že ji doprovázel bledý estrangeiro, který si očividně znepříjemňoval život černým oblekem, přijímali přítomní s tolerantní lhostejností. Jako by neexistovalo nic, co by tu místní ještě nikdy neviděli.

„Co je s mou lodí?“ vyhrkl Filipe Carvalho ustaraně, když se ho Carlos Esteves zeptal, kdy a jak půjčil O Olhovi svůj stařičký kutr. „Merda, někoho s ním naboural, jo?“

Majitel Ilhote neklidně hleděl z jednoho na druhého. Zleva doprava od Carlose ke Gracianě a pak zase zpátky těkaly nejen jeho zorničky, nýbrž otáčel celou hlavu. Seděl naproti u předního stolku, prsty a tílko černé a od oleje, protože se právě hrabal v lodním motoru, když policisté předtím přišli do Ilhote a ptali se po něm.

„Někdo umřel?“ zeptal se Carvalho a kývl hlavou směrem k Leanderu Lostovi v černém obleku.

„Ach ne, tohle je senhor Lost,“ vysvětlila Graciana, „přijel z Německa a… na rok nás posílí.“

„Ach, ten Alemão, co sem přijel za Ruie.“

„Ano,“ řekl Leander a hleděl na svůj protějšek strnule tak dlouho, až to Filipa Carvalha znepokojilo.

„Proč tak zíráte?“

„Desculpe. To jsem neměl v úmyslu. V… ehm, v Německu je to známka pozornosti dívat se na svůj protějšek, když mu nasloucháte.“

Tohle vysvětlení jen prohloubilo majitelův údiv.

„Jenže vy se nedíváte, vy zíráte.“

„Jsem si jistá, že to bylo myšleno dobře,“ slyšela se říkat Graciana a hlas i jí samotné zněl cize.

„Kdy si O Olho najal loď?“ zeptal se Carlos Carvalha.

„Dneska ráno. Tak co se stalo?“

Table of Contents

První den

1.

2.

3.