Silvia Kwon

VINCENT AND SIEN

Copyright © Silvia Kwon 2023

Published by arrangement with Bold Type Agency Pty Ltd, Australia.

All rights reserved.

Translation © 2024 by Martin Nový a Petr Antonín

ISBN 978-80-249-5518-6

Obsah

PRVNÍ ČÁST

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

DRUHÁ ČÁST

18

19

TŘETÍ ČÁST

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Poznámka autorky

Poděkování

Věnováno Pamele Peelenové

„Neboť milovat druhou lidskou bytost
je možná ten nejtěžší úkol ze všech.“

– Rainer Maria Rilke

Počátkem roku 1882 se Vincent van Gogh přestěhoval do Haagu, aby napomohl své malířské dráze. Na sklonku zimy zde potkal na ulici prostitutku Sien Hoornikovou, a brzy se z nich stali milenci.

PRVNÍ ČÁST

1

Haag, leden 1882

Je zima, ledově mrazivý večer. Ostrý severozápadní vítr bodá do tváří jako špendlíky. Celý den ten vítr bičoval holandské pobřeží, jako by hodlal jeho písečnou linii oddělit od pevniny a opět navrátit moři.

Ulicí Geest, kde žije městská chudina, se kolébavě rozkutálel soudek. Vichr smýkal násadou odloženého koštěte, které naléhavě klepalo do zavřených dveří. Markýzy se nadouvaly a třepotaly a v souhře s nimi bušily do cihlových zdí jako nějaký sbor kladiv neupevněné okenice.

Houfy lidí, zachumlaných do kabátů a krčících se pod náporem větru, právě míří po práci do svých domovů. Pospíchají směrem ke středu města, přičemž míjejí osamělou těhotnou ženu s malým dítětem, jejíž pracovní směna naopak právě začíná.

Sien, jak se téhle ženě říká, si utáhne černý pléd těsněji kolem ramen, současně však dbá, aby byl stále vidět aspoň kousek jejího nevelkého dekoltu. Avšak vypouklé břicho, v němž roste nový život, má na rozdíl od výstřihu dobře zakryté silnou vrstvou vlněných svršků. Skoro padá únavou, druhé děťátko v lůně jí bere spoustu sil. Odpočinek si ale nemůže dovolit. Zítra se zase platí činže, a to znamená, že musí ulovit aspoň dva kunčofty – nebo raději tři, jestli chce mít i na gin.

Maria, cupitající vedle ní, ji zatahá za sukni. Skloní hlavu k zarudlé tvářičce s lesknoucím se nosem, jenž v zimním chladu nezůstal ani na chvilku suchý.

„Maminko, já mám hlad.“

„Ticho buď, brzy se už možná najíme,“ umlčí ji Sien a potlačuje v sobě mateřský cit. Protože tenhle cit si – tak jako spoustu jiných věcí – prostě nemůže dovolit.

Nahoře na jakoby poškrábané obloze začaly poblikávat tečky hvězd, soumrak kvapem přecházel do tmy. Sien se bála, že skučící vichr vyžene všechny potenciální kunčofty z ulic a ona ostrouhá. Přidala proto do kroku, aby stihla nějakého najít dřív, než bude pozdě. Maria za ní škobrtala, v neohrabaných dřevácích s matkou stěží držela krok.

Zanedlouho už obě dvě procházely úzkými uličkami kolem Kalvermarktu. I přes obzvlášť nevlídné počasí bylo ve zdejších knajpách plno. Sien se strachovala zbytečně, přece musela vědět, že vichr nevichr, chlapy to stejně potáhne do hospod jako žíznivá prasata ke korytu. Zpoza zamlžených oken, za nimiž se rozlévalo teplé žluté světlo, pronikal ven chraplavý opilecký smích. Sien od nich rychle odvrátila zrak. Nejradši by zapadla dovnitř, sedla si mezi ty nenapravitelné násosky a v alkoholu utopila svůj žal. Kdyby se narodila s pytlíkem mezi nohama, možná by si tolik nezoufala. Mužům bylo hej, oddávali se pijatykám a o nic se nestarali, nemysleli na manželky, které se doma u vyhasínajících kamen s dětmi třesoucími se zimou modlily za to, aby jejich opilečtí živitelé neutratili v hospodě celou výplatu a přinesli nazpět aspoň pár drobných.

Podle ní to byl jasný důkaz, že Bůh je chlap.

Beztak na tom nezáleželo. Ať už dřepěli nahoře na nebesích, nebo chodili dole po Geestu, žádný z chlapů nebyl pro ni. Dávno si zvykla na samotu, s vědomím opuštěnosti světem žila už dlouho. Sama rodila a sama se protloukala svou bídnou existencí. Z dětí jí zůstala jen Maria, druhá dvě malá nemocná ubožátka měla dost štěstí na to, aby se s pozemským slzavým údolím zase brzy rozloučila.

Vtom si všimla, jak ze dveří jedné z mnoha hlučných hospod vychází známá postava. Honem k ní spěchala. Byl to Johan, kterého ihned poznala podle zvláštní chůze. I v nejhustším davu kráčel s nohama podivně od sebe, jako by seděl na koni. Povídalo se, že ho stihlo prokletí – jeho úd byl ve dne v noci nalitý krví. Někteří ale poťouchle tvrdili, že o žádný smolný neduh nejde, spíš o požehnání. Žena mu dovolila bloumat městem a vyhledávat „léčbu“ svého postižení mimo manželské lože, protože po dvaceti letech neustálé péče toho měla opravdu dost. A nikdo se té chuděře nemohl divit. Naštěstí město překypovalo holkami a ženskými, které byly nadmíru ochotné poskytnout Johanovi za drobný peníz patřičnou úlevu, a tak příliš netrpěl.

Od jejich posledního dostaveníčka uběhlo už několik týdnů, proto Sien neváhala a se svůdným úsměvem se k němu přitočila. Johan si však stáhl čepici do čela a pokusil se kolem ní prosmýknout. To Sien popudilo. Takovou neomalenost vůči sobě nemínila připustit a pohotově mu zastoupila cestu. Jestli z nich měl někdo právo chovat se přezíravě, tak pouze ona, a ne tenhle řezník, čpící lojovým pachem jatečního masa, jímž byl nasáklý skrz naskrz a jenž k němu patřil stejně neoddělitelně jako zaschlé kapičky krve na límci jeho košile. Už ji unavovalo pořád si hrát na svůdkyni, jen aby ulovila kunčofta, neměla zájem dělat ze sebe víc než obyčejnou šlapku, která jde bez dlouhých řečí na věc. Leč také dobře věděla, že právě její sladká slůvka probouzejí u mužů chtíč. V obavě, že dnes večer bude Johan jediná výhra, potlačila zlost a lascivně zavrněla: „Pojď, Johane, dej si říct, už jsem dole celá vlhká.“

Ale místo aby jí odpověděl vilným úšklebkem, zatáhl sváděný řezník bradu, až se mu tlustá kůže pod ní zvlnila, a současně ukročil vzad, jako by chtěl uhnout rychle projíždějící drožce.

Byla to Maria, která jeho odpor nakonec zlomila. Vyčerpaná a s pláčem na krajíčku znovu zanaříkala: „Maminko, já mám hlad.“

Johan, sám otec pěti dětí, si odevzdaně povzdechl.

Dřív než si to mohl rozmyslet, popadla ho Sien za paži a odvedla do stáje za hospodou. Uvnitř odpočívali dva koně, které příchod vetřelců vyrušil. Nespokojeně zafrkali a zavrtěli oháňkami. Sotva vešli, udeřil Sien do nosu ostrý zápach hnoje a vlhkého sena. V mžiku se jí udělalo špatně od žaludku. Jindy by takový puch ignorovala, ale dnes na něj byla nezvykle citlivá. S námahou se vyzvedla na balíky slámy naskládané u stěny. Maria pochopila, že teď bude překážet, a šla se schovat za dveře.

Johan si rozepnul kalhoty a vyhrnul košili. Sien nepřekvapilo, když spatřila jeho ztopořený úd, připomínající trčící konec násady od koštěte. O to víc mu zazlívala, že ji předtím neurvale odmítl – mohl si to zbytečné divadýlko klidně odpustit. Bez otálení na ni nalehl. Z jejich těl v pouhém zvířeckém spojení zůstaly pod slabým světlem jen tmavé obrysy. Johanův obličej, vzdálený jen kousíček od jejího, halil stín. Byla ráda za mdlý přísvit, jenž ve stáji panoval, protože v tu chvíli ji víc odpuzovala blízkost tváře chlapa, který si ji bere, než předchozí předehra s pobízením a sváděním.

Postupem času se její mysl – ta chytrá věc – naučila v takových okamžicích odletět kamsi pryč. Zatímco hlavou a rameny opakovaně narážela do hrubé omítky, její vědomí se od ní oddělilo jako spálená kůže a vznášelo se mimo ni. Připadala si rozdvojená, byla zároveň vně i uvnitř sebe. Nebýt tohoto šikovného triku, nepostradatelného stejně jako štěrbina mezi jejíma nohama, už by asi dávno seděla ve vězeňské cele za to, že se při aktu placené lásky nechala unést a zaryla nehty hluboko do zad nějakého kunčofta, anebo ho kousla do ucha.

Oddělená část Sien teď levituje někde pod střechou, a ten pohled z ptačí perspektivy ji dojímá a zároveň baví. Johanův chraplavý dech se začíná zklidňovat, rytmus přirážení jeho beder zvolnil. Sien ví, že za chvilku se Johan zastaví docela, a na rtech jí zahrál úsměv. Za jiných okolností by se odtáhla těsně před chlapovým vyvrcholením, tentokrát ho ale nechala, aby v ní zůstal až do konce. Neboť teď už na tom nezáleželo. A i kdyby ano, stejně už ztratila jistotu, že zabrání početí.

Johan si sténavě odfoukl a pomalu z ní vystoupil. Dlaní se přitom otřel o její břicho. „Co to sakra je?“ vyhrkl vzápětí prudce.

„To nic, není tvoje,“ spěšně ho ubezpečila Sien, ačkoli si tím vůbec nemohla být jista.

Buď jak buď, sama skutečnost, že je těhotná, nedělala její živnosti dobrotu. Zákazníky Johanova ražení, obávající se následků schůzek s prostitutkami, děsila. A všechna snaha je přesvědčit, že jich se to netýká, se zcela míjela účinkem.

Vyplašený řezník Johan si kvapem natáhl kalhoty, hodil na zem hrst drobných a klopýtavě prchl ze stáje, jako by mu za patami hořelo. Sien se nad jeho úprkem uchechtla a zavrtěla hlavou. Bylo jí jasné, že na něj nějakou dobu nenarazí. Ale i to, že se po okolí roznese, jak má zaděláno na další hladový krk. Tím pádem měla se šlapáním zase utrum. Čekal ji návrat k šití, celodenní dřině, kterou si však nevydělala na víc než na nezbytný petrolej do lampy.

Vytrhla z balíku slámy chomáč a setřela si z vnitřní strany stehen Johanův slizký výměšek. Pak se shýbla pro drobné, svou odměnu za poskytnutí chvilky rozkoše. S uspokojením zjistila, že jí Johan v rozrušení zaplatil o čtvrťák navíc – vypadalo to, že si novou zásobu ginu přece jenom bude moct dopřát. Sáhla do košíku a vytáhla omlácenou cínovou placatku, kterou jí věnoval jeden anglický námořník. Otevřela ji a vydatně si lokla. Alkohol, nástroj útěchy, ji nikdy nezklamal. Už se bez něj neobešla, jako se v zimě neobešla bez tlustých punčoch.

Zavolala na dcerku, odpovědí jí však bylo jen zašustění koňských ocasů.

Podívala se za dveře, za nimiž se Maria schovala, a našla své dítě schoulené ve spánku. Chtěla malou zvednout do náruče, ale byla natolik zmožená únavou, že do ní pouze nohou lehce šťouchla, aby ji vzbudila.

„No tak, vstávej. Už se můžeme jít najíst.“

Notně se připozdilo, a Sien pořád nemá vyděláno dost. Ovšem tělo už ji odmítá poslouchat. Kousek od ulice Prinsegracht cítí, že už se neudrží na nohou. Zachvácená horečnatou zimnicí se nakonec dovlekla k mramorovému schodišti nejbližšího domu a těžce na ně dosedla. Černý pléd se jí přitom svezl z ramen a pokryl studený kámen schodů. Maria toho využila, ulehla na něj a okamžitě usnula. Sien třesoucí se dceru objala a odevzdaně se schoulila v přesvědčení, že došla ke svému konci, že se rána nedožije.

Vtom nad ní vyrostl stín mužské postavy. Byla příliš zesláblá na to, aby k němu zvedla hlavu. V zorném poli měla jen vyleštěné vysoké boty, šosy kabátu a mosaznou špičku vycházkové hole. I z toho mála, co ze stínu nad sebou viděla, se jí stáhlo hrdlo. Pochopila, že si ke svému smutnému skonu vybrala špatné místo.

„Padej odsud, tohle je soukromý dům!“ vyštěkl ten dobře oblečený muž a netrpělivě zaťukal holí o mramor.

„Ráda bych, ale nemůžu,“ zamumlala Sien s náznakem pokusu zvednout k němu zrak.

Muže její odpověď ohromí. Popuzeně přešlápne na místě, načež se s výrazem odporu ve tváři kolem Sien a Marie protáhne a sáhne po klice domovních dveří. Než je za sebou zabouchne, vyklouzne z útrob domu ven na ulici cinkání klavíru, smísené s rozpustilým ženským chichotáním.

Ačkoli Sien věděla, že od někoho takového se pomoci nebo soucitu nemůže dočkat, vzteky se jí zpěnila krev v žilách. Rozšířeným chřípím vtáhla do plic vzduch, až se jí hruď vyklenula skoro tak vysoko jako břicho. Tím návalem zlosti však přišla o poslední zbytek sil. Bezvládně se položila na schody, neschopná teď už ani toho nejmenšího pohybu. Matně si uvědomovala, že se propadá kamsi do tmy. Nic necítila, žádný strach, žádnou lítost. Směřovala k tichému odchodu ze světa, jenž se pro ni rovnal osvobození od mužů, hladu, vlastního chatrného těla a břemene dětí, které nedokázala dobře zaopatřit. Netěšila se na posmrtný život, šťastnější než ten pozemský, protože v něj ani nedoufala. Naděje, že její duše dojde spásy, byla v nedohlednu, dál než nejvzdálenější hvězda. Poddala se všeobjímající lhostejnosti. Pouze ji mrzelo, že přidělá práci služebným v domě za sebou. Až je ráno vzbudí Mariin křik a pláč, budou muset odklidit překážející mrtvolu její matky.

Z agonie Sien vytrhne hlas. „Jste v pořádku?“ ptá se. „Nemám zavolat doktora?“ Hlas patří rovněž muži, ale na rozdíl od toho předchozího zní starostlivě, bezmála se chvěje obavou.

Sien slabě zakroutí hlavou. Nechápe, proč by ho měl volat. Nikdo, koho znala, si doktora nemohl dovolit. Lidé jako ona si pro něj netroufli poslat ani v poslední hodince. Napadlo ji, že ten člověk, hovořící jako uhlazený vzdělanec, je jeden z těch bohabojných dobrodějů, kteří chodí ulicemi a zachraňují ztracené duše.

Ať jí bylo sebehůř, věděla, že na studených mramorových schodech měšťanského domu nemůže zůstat. Pomalu se nadzvedla, avšak při pohledu do obličeje, jenž se k ní skláněl, zase strnula. Sálala z něj dobrota a hluboký soucit, který ji však nerozčiloval o nic méně než chování zámožných měšťanů, u nichž byla na hrubost zvyklá. Taková bezcenná sentimentalita se jí hnusila stejně jako její zoufalá existence, možná ještě o něco víc.

„Co se sakra staráte?“ utrhla se na neznámého lidumila.

Muž zčervenal a nesměle zakoktal: „Já… já… já jsem chtěl jen…“ Pak stočil zrak k Marii, spící na černém plédu, a svraštil obočí.

Sien si ho zamračeně prohlížela: jeho hubenou zarostlou tvář, korunovanou nepřiměřeně velkou buřinkou, jeho bezelstné oči, které prozrazovaly, že má asi co do činění s nezáludným, upřímným člověkem. Ostře vystupující lícní kosti a husté obočí pro změnu naznačovaly umíněnost – zřejmě to nebyl žádný pošetilec, spíš někdo, koho bylo třeba brát vážně.

Svým vzezřením i chováním v ní každopádně vzbuzoval rozpaky, a proto usoudila, že by udělal nejlépe, kdyby se otočil a šel pryč. Leč pořád jí chyběl aspoň gulden a tenhle chlap vypadal, že by jí mohl pomoct se zaplacením činže. Chystala se mu něco navrhnout, když se domovní dveře za ní otevřely a zápraží zalilo zlatavé světlo.

„Seber si tu ženskou a kliďte se odsud, než zavolám policii!“ objevil se opět měšťan s nóbl špacírkou.

K Sieninu údivu se ten zvláštní neznámý prudce napřímil a vyskočil na schody, ruce bojovně zaťaté v pěst. „Jste snad slepý?“ vykřikl ve výbuchu hněvu, jenž z něj jako blesky sršel do všech stran. „Copak nevidíte, že ta žena je nemocná?“

Pán domu zalapal po dechu, překvapen tím zlostným výpadem. Také Sien na počínání onoho samaritána nevěřícně hleděla. Nevzpomínala si, kdy v životě se jí někdo takhle zastal. S nelibostí postřehla, že se jí do očí derou slzy, a pomyslela si, jak je to směšné nechat se tak snadno vyvést z míry něčí dobrosrdečností, byť nečekanou a ojedinělou.

Na pána domu ale energická přímluva nějakého zarostlého pobudy žádný dojem neudělala. Zůstal neoblomný. „Dám vám ještě chvíli, pak se šupem ztratíte, rozumíte?“ pronesl tlumeně výhrůžným hlasem a znovu za sebou zavřel dveře.

Prostranství před domem znovu ovládlo sinalé světlo pouličních lamp. Samaritán s nadměrnou buřinkou na hlavě se na Sien upřeně zadíval. Oči měl přitom doširoka otevřené, bělmo v nich se třpytilo jako čerstvý sníh. Ten pohled ji zneklidňoval, byl příliš vroucný, vyzařovala z něj touha po něčem, co neuměla odhadnout, co rozhodně nezahrnovalo její tělo. Ačkoli se zdálo, že by mohl pustit chlup a vytáhnout ji z bryndy, nakonec v ní zvítězila podezřívavost, kterou muž svým celkovým podivínstvím provokoval.

„Mám dojem, že už to sama zvládnu,“ řekla ve snaze se ho zbavit.

Když se ale pokusí postavit na nohy, zatočí se jí hlava. Instinktivně vymrští paži a uchopí podivína za zápěstí, aby neztratila rovnováhu.

„Jste těhotná?“ zeptal se.

Přikývla.

Rozhlédl se ulicí na obě strany. „Bude pořádně foukat,“ odtušil. A jako by mu vítr chtěl dát za pravdu, v náhlém poryvu mu srazí buřinku z hlavy. Muž klobouk pohotově zachytí a nasadí si jej zpět. „Mám teplý byt kousek od nádraží. Jestli chcete, můžete si u mě odpočinout.“

Sien na to nedůvěřivě nakrčila čelo a odtáhla se. Nechápe, co tou hloupou nabídkou sleduje – uniklo mu snad, že má zrovna šichtu a musí vydělávat? Přesto se nad ní zamyslela. Byla unavená a krátký odpočinek by jí prospěl. Náhle zatoužila ulehnout někde v teple. Do lákavé vidiny však zasáhla vypočítavost: vzpomněla si na činži a na svou skoro prázdnou placatku.

„Aby bylo jasno, u mě chlapi platí za to, že s nimi jdu,“ vyhrkla bez rozmyslu.

„Ano, samozřejmě,“ odvětil samaritán a pozvolna roztáhl koutky úst.

Měla za to, že její nalíčený obličej a halenka s hlubokým výstřihem jsou dostatečně výmluvné, aby nepřipouštěly jinou možnost.

„Pojďte, najdeme fiakr,“ řekl, načež zvedl spící Marii a opatrně ji vzal do náručí.

Pléd, na němž Maria ležela, pak obratně obtočil Sien kolem šíje. Když to prováděl, vyhřezla z rukávu jeho obnošeného kabátu jako vypláznutý jazyk roztržená podšívka. Očividně nemá doma nikoho, kdo by mu ji spravil.

Víc se před domem nezdržoval. S Marií v náručí se obrátil a vykročil ulicí k náměstí. Sien nezbývá než ho následovat. Uvěřit mu, že chce opravdu zaplatit fiakr a odvézt je k sobě do bytu.

U stanoviště na jeden vůz tažený dvojspřežím rychle zamával. Vůz se ihned rozjel k nim, ale když jeho kočí trojici zákazníků v ošuntělých šatech zblízka spatřil, rozmyslel si to a chystal se znovu prásknout bičem. To podivínského samaritána dopálilo natolik, že dal podruhé během krátké chvíle průchod svému hněvu.

„Co to děláte?“ zakřičel dřív, než malý kočár stačil odjet. „Doprovázím nemocnou matku s dítětem, a vy se opovažujete nás odmítnout?“

Sien, opět překvapená jeho výbušností, němě otevře ústa a vrhne na něj polekaný pohled. Teď už není pochyb, že se v něm naprosto spletla. Nepatřil k oněm otravně soucitným pánbíčkářům, posedlým napravováním zbloudilých oveček. Najednou viděla hlavně neklidnou duši, podobně ztrápenou jako ona. Přesto na ni jeho teatrální rytířské zastání blahodárně zaúčinkovalo, obalilo její zkřehlé srdce jako hřejivá přikrývka. A také přimělo kočího, aby – ač nerad – změnil své rozhodnutí a tomu odrbanému vzteklounovi vyhověl.

Nastoupili do kočáru a nechali se vézt důvěrně známými ulicemi. Sien se vzrušením rozbuší srdce, tluče takřka ve shodě s klapáním koňských podkov na kamenné dlažbě. Je uchvácena tím, co právě zažívá, ani nedutá. S očima přišpendlenýma k okénku teď už zapomněla, že ještě před slabou půlhodinou se třásla horečnatou zimnicí a loučila se s životem. Ruce má položené na měkkém čalouněném sedadle, potaženém hladkou kůží. Vychutnává si ten dotek, který její dlaně dosud nepoznaly. Myslí si, že se ocitla ve snu a že město, ubíhající kolem nich, je pouhý přelud. Je to klam, nebo se kočár doopravdy vznáší nad zemí? Rázem pochopila, jak se cítí boháči, navyklí vozit si zadnice v takovém voze. Z výšky svého pohodlného posedu se dívali na chudáky jejího druhu, jako kdyby nebyli nic víc než jen věčně se pachtící mravenci.

„Vy jste fiakrem ještě nejela, že?“ zeptal se zachránce se shovívavým úsměvem na rtech.

Sien zavrtěla hlavou, aniž by registrovala, jak si ji pobaveně prohlíží. Ten panský výhled z kočáru ji zcela pohltil, zrakem lačně hltala všechno, co se před ní zobrazovalo. Ani si nevšimla, že Maria se probudila a zamračeně se rozhlédla kolem sebe. Na rozdíl od matky jí jízda fiakrem zjevně nepřipadala nijak zvlášť vzrušující.

Čím víc se vzdalovali od středu města, tím temnější a tišší ulice byly. Zanedlouho kočár zastavil na konci prázdné ulice. Sien, rozmrzelé z toho, že cesta trvala tak krátce, se vůbec nechce vystoupit.

Samaritán vychází ven jako první a zaplatí kočímu. „Vidíte. Mám peníze, příště nesuďte lidi podle vzhledu,“ napomene vozku přitom.

Muž na kozlíku si však rychle strčil mince do kapsy, a odsekl: „Heleďte, dovezl jsem vás sem? Dovezl, tak mi dejte svátek!“

Sien s Marií mezitím opustily pohodlí kočáru a dívaly se, jak kočí krátkým švihnutím biče pobízí koně k odjezdu. Ocitly se neznámo kde, na tiché ulici bez povozů, bez lidí a městského ruchu. Sien po ní rychle přelétla očima, spíš v obavě než ze zvědavosti. Nikdy v téhle části města, na druhé straně železničních kolejí, nebyla. Přímo před ní čněla silueta jednopatrového domu, jenž ve stříbrném svitu vypouklého srpku měsíce vypadal jako nějaký přízračný hrad. Tyčil se výš než domy na Geestu, tím si byla jista. A stejně tak se mohla vsadit, že podivínský muž, který je sem vzal, má peněz nad očekávání víc.

„Můj byt je tamhle nahoře,“ ukázal na první patro a vykročil k domovním dveřím.

Zdráhala se ho následovat. Ale její unavené nohy rozhodly za ni. Nedbají na hlodajícího červíka pochybností a táhnou ji dovnitř.

Hostitelův příbytek rozhodně nezeje prázdnotou, avšak do domácké přívětivosti má daleko. Nachází se v něm jen to nejnutnější: stůl a tři židle, železná postel, v rohu stojící velký kufr, malířský stojan a stolička. Ta chladná strohost Sien zarazila, přísahala by, že i jejich ubohý domek kousek od Geestu je útulnější. Jsou tu však dobrá kamna, jež stále hřejí, a jinak holé stěny oživují obrázky lidí při různých činnostech – starou švadlenu, muže v dřevácích, poslíčka, nosiče obtěžkaného pytli s uhlím.

Zmatená Sien se na svého hostitele tázavě zadívala. Nerozuměla, čím se zabývá, proč tu má samé chuďasy.

„Jsem umělec, malíř,“ vysvětlil jí promptně.

A najednou, jako by v něm ožila úplně jiná bytost, začal v téměř extatickém záchvatu divoce kmitat a zahrnovat návštěvu, kterou ve svém spartánském obydlí ještě nikdy nepřivítal, veškerou pozorností. Pasoval Sien do role významného hosta, k němuž je třeba se chovat s královskou úctou. Hbitě jí přisunul židli, aby mohla dát odpočinout svému znavenému, těhotenstvím zatíženému tělu, a ona jeho galantnost vděčně přijala. Neméně vyčerpaná Maria na projev úslužnosti ani nečekala. Bez ptaní zamířila k posteli, vylezla na ni a zabořila hlavu do polštáře.

Samou péčí rozrušený umělec si mnul ruce s takovou vervou, až se Sien zdálo, že se mu každým okamžikem vznítí. Planoucíma očima na ni chvíli hleděl, načež letmo ukázal ke kamnům. „Přiložím, ať vám není zima.“

Sledovala, jak k nim přidřepl a otevřel dvířka. Poté znovu stočila zrak ke stěně, pokryté řadou kreseb. Třebaže stěží uměla číst, dokázala z písmen ve spodním rohu každé z nich správně poskládat jméno jejich autora.

„Vincent,“ řekla ho nahlas.

Hostitel se usmál a zvídavě pozvedl obočí.

„Já jsem Clasina,“ představila se. „Ale všichni mi říkají Sien.“

„Těší mě, Sien, buďte tu jako doma,“ odvětil a zavřel dvířka kamen.

Pokývla hlavou směrem ke kresbám. „Kdo jsou ti lidi?“

„Stáli mi modelem. Už jsem řekl, že jsem umělec, kreslím a maluju. A rád bych, abyste mi stála modelem i vy, bude mi potěšením vám za to zaplatit.“ Slova se z něj řinula v jednom klokotavém proudu.

„Stála… modelem?“ kroutila udiveně hlavou Sien.

Vincent vstal z podřepu a obrátil se čelem k ní. „Ano, abych vás mohl nakreslit.“

„Mě?“

„Máte ve tváři téměř stejný výraz jako Delarocheova Mater Dolorosa,“ zamumlal, oči zúžené do soustředěného pohledu, jímž si ji zamyšleně měřil. Mírně mu při tom poškubávalo ve tváři.

Sien si toho tiku povšimla, připomíná jí mouchu, snažící se vysvobodit z pavoučí sítě. Víc ji však znepokojují jeho zkoumavě upřené oči. Je z nich nesvá, a nebýt zmínky o penězích, které slíbil za pózování, váhala by, jestli odsud raději nezmizet.

„Vy za to lidem opravdu platíte?“ zeptá se pro jistotu.

„Ano, gulden za každou kresbu.“

Pomyslela si, že to je nadmíru velká odměna skoro za nic. A ještě víc jí nejde na rozum, že chce portrétovat ji. Vskutku upřímně nechápala, co na ní vidí. Bylo jí teprve dvaatřicet, a už měla vlasy protkané šedinami. Styděla se i za dolíčky po neštovicích, byť časem vybledly a trochu se zahladily.

Znovu ulpěla zrakem na kresbách a pozorně si prohlédla postavy, které na nich Vincent zpodobnil. Byli to ti nejobyčejnější lidé, sotva něčím zajímaví, aby kvůli nim jakýkoli umělec plýtval papírem. Nevěřila, že by si takové obrázky chtěl někdo pověsit doma na zeď.

„Proč jste je vůbec kreslil?“

„Proč?“ zopakoval Vincent, viditelně zaskočený otázkou, kterou mu dosud asi nikdo nepoložil. Promnul si bradu a chvíli těkal očima mezi svými výtvory. „Nevím, jak bych vám odpověděl. Je to… je to nutkání, ta potřeba vychází ze srdce, víte?“ zaťukal si na hruď a zadumaná tvář se mu opět rozjasnila.

„Ze srdce?“

„Ano. To, že je kreslím, mě svým způsobem naplňuje.“

Sien se na Vincenta němě zahleděla. Bylo vidět, že jeho vysvětlení pramálo rozumí.

„Dobře, řeknu to jinak,“ nadechl se k novému výkladu, a současně začal přecházet sem a tam. „Chci prostě vyjádřit to, co před sebou vidím – a já toho vidím velmi mnoho. Ale nejde jen o to, co se mi zobrazuje před očima, mám taky potřebu vyjádřit, jak na mě ti lidé, které kreslím, působí.“ Když domluvil, opět se zastavil, a upřel pohled na stěnu, jako by ho vlastní výklad překvapil a musel se ujistit, že zvolil správná slova.

„Jak působí?“ řekla v další ozvěně stále nechápající Sien.

Vincent se otočil a střetl se s jejím pohledem. Svraštil obočí tak silně, až se mu svraštila i kůže na čele. Zdálo se, jako by všechny myšlenky soustředil právě sem.

„Ano, co cítím, když se dívám na člověka s nějakým výrazem obličeje, na jeho gesta,“ rozváděl s vášnivým zápalem svou předchozí odpověď. „A nemusí to být jenom člověk, může to být klidně i osamělý holý strom. Dívám se a přitom cítím, jak se mi srdce rozbuší.“

Sien poslouchala a zároveň vnímala Vincentův intenzivní, propalující pohled, jenž ji nutil zeptat se sama sebe: A co cítí, když se dívá na mě? Byla to případná otázka. Nevzpomínala si totiž, že by komukoli včetně vlastní rodiny stála za projev nějakého citu, že by jej v někom skutečně probudila. Jistě, v minulosti nejednou slyšela opilé chlapy vedle sebe drmolit sladká slůvka, na která ovšem do druhého dne zapomněli, stejně jako na litry vypitého piva.

Vincent máchnutím paže obsáhl prostor svého obydlí. „Jak vidíte, můj byt není žádný palác, ale vy si tu určitě odpočinete. Musím vás však předem varovat, pózování není snadná věc, bude to dřina pro nás oba. A nebojte se, dostanete za něj zaplaceno, to vám slibuju. Vyděláte si, a ještě budete v teple a suchu.“

Sien neví, co říct. Je toho na ni najednou moc. Muž, u kterého teď sedí v bytě, se zjevil zničehonic, jakoby zrozen z chladného řídkého vzduchu, ujal se jich a odvezl je k sobě domů, aby k tomu všemu jí, ubohé pouliční šlapce, slíbil peníze za to, že ji bude smět nakreslit. Jen pod vlivem čirého uměleckého okouzlení, vyvolaného jedním dlouhým pohledem na ni. Zápasila s protichůdnými pocity: s nadějí, že by se jí mohla splnit mnohaletá touha dostat se z ulice, a pak se zmateností a pochybovačností, přičemž to druhé v ní převládlo. Vincentova nabídka jí zněla nepravděpodobně, jako klam mazaného šarlatána. Tušila, co by na ni řekla její matka, kdyby tu stála – že je to nabídka až příliš dobrá, než aby to byla pravda. Tímhle skeptickým rčením se u Hoornikových řídili všichni, a právem, protože zatím se vždycky potvrdilo. Zkušenost Sien naučila, že je lepší se vyvarovat bláhové víry v lepší zítřky a nečelit hořkému zklamání, které s sebou nevyhnutelně nese.

Přesto jí to nedalo a dumala, jestli Vincent svou nabídku přece jen nemyslí vážně. Ti lidé na obrázcích jí napověděli... Vždyť oni mu také pózovali, a dozajista ne zadarmo.

2

S úlekem procitla. Ležela v cizí posteli, v cizím pokoji. Když ale zjistila, že Maria spí klidně vedle ní, zabalená do přikrývky, uklidnila se a znovu položila hlavu na polštář. Kamna dávno vyhasla, v chladném vzduchu se její dech měnil v obláčky páry. Z podlahy se linulo pravidelně odměřované bublavé chrápání. Vzepřela se na loktech a podívala se do místa, odkud vycházelo. Rozeznala Vincenta, který si ustlal na tvrdé podlaze u kamen, schoulený do klubíčka, hlavu položenou na štosu časopisů a přikrytý kabátem. Užasle protáhla obličej. Stěží uvěřila, že jí přenechal celou postel, že kvůli ní ve vlastním bytě obětoval pohodlí.

Když si uvědomila, co se včera odehrálo, koho potkala a jak se vezla fiakrem – že to nebyl sen, nýbrž nefalšovaná skutečnost –, zmocnila se jí tíseň. To poslední, co si pamatovala, bylo těžké teplo, sálající z kamen, a její únavou se klížící víčka. Bezděky si zkontrolovala oblečení. Měla na sobě všechno, jediný knoflík nebyl rozepnutý.

Nervózně se posadila, a už naplno probuzená zazírala před sebe. Vzduch v místnosti nehybně stál. Byl prosycen Vincentovým tělesným pachem, stejným čpavým pižmem, jaké vyplňovalo podkrovní pokojík, o nějž se po léta dělila s bratry. Sien ten pach dráždil a spustil u ní ranní nevolnost, která ji teď pořád přepadala. Ale brzy na ni zapomněla, protože její pozornost upoutala kresba, ležící na stole. Tiše slezla z postele a vzala ji do rukou. Když papír natočila ke světlu, aby na dílko lépe viděla, lekla se. Ve skice podřimující postavy totiž poznala samu sebe. Naprázdno polkla a upustila papír zpátky na stůl. Nechtěla věřit, že je to ona. Znovu kresbu uchopila, váhavě, nedůvěřivě. Po chvilce zkoumání připustila, že Vincent nakreslil opravdu ji. Na papíře však vypadala mnohem líp, byla to její zkrásnělá a svěží podoba. Úplně chyběly důlky po neštovicích, a dokonce i ten velký hrbol na nose se nezdál tak ošklivý.

Zaslechla, jak se hostitel spící na podlaze zavrtěl, a spěšně vrátila papír na místo.

Vincent se nejprve líně překulil na záda, pak ale prudce otevřel oči, jako kdyby ho ve spánku štípla nějaká nutkavá myšlenka. Takřka odmrštil kabát, jímž byl přikrytý, a vyskočil na nohy. Sien svými nenadálými pohyby připomínal pakobylku.

„Zatopím v kamnech a uděláme si snídani,“ řekl a široce se usmál.

V bytě začalo být opět teplo a Vincentova snaha pokračovat v roli šlechetného hostitele navodila téměř slavnostní atmosféru. Maria, která se mezitím také probudila, ho zvědavě pozorovala – zrovna tak, jak malé děti obvykle sledují počínání neznámého člověka. Když jí Vincent podal krajíc černého chleba, chňapla po něm jako pták zobákem. Poté, co jej zhltla, vyběhla ven za dětmi, hrajícími si na ulici.

Místností zavanula silná vůně kávy. Sien se z ní zatočila hlava, zároveň se jí v ústech seběhly sliny. Káva byla v jejím životě vzácnost, běžně pila cikorku, a proto se těšila, až ji zase ochutná. Za okamžik už držela pod nosem hrnek, naplněný Vincentem až po okraj, a chřípím vtahovala horký voňavý opar, který z něj stoupal. Cítila se blaženě, jako by na ní roztála ledová krusta, svírající její tělo.

Včerejší vichr, jenž vtrhl do ulic, odvál z města pochmurnou náladu, a dlouho nepřítomné slunce se rozhodlo ukázat na obloze.

Zatímco sluneční paprsky pronikají tenkými cáry mraků a nasvěcují vířící částečky prachu, Vincent pobíhá po bytě jako čiperná hospodyně. Svým kmitáním rozráží stojatý vzduch kolem sebe tak vehementně, až se zdálo, že praská a jiskří. V jednu chvíli vybírá popel z kamen, aby do nich v příštím okamžiku přiložil, načež svou péči přenesl na nábytek. Přesunul stůl, jinak rozmístil židle a hned nato skočil k oknu, vzal za okraje závěsů a energicky je roztáhl. Celou dobu přitom kradmo šilhá směrem k Sien, jako by se bál, že je jen klamný přelud nebo duch, jenž záhy zmizí. A ji, která není na takovou vytrvalou pozornost zvyklá, z toho jímají rozpaky, místo aby se cítila polichocena. Má dojem, že s jejím vzhledem není něco v pořádku, a napadne ji, jestli se nemá upravit. Neví přesně jak, proto nervózně zvedne ruce, přihladí si vlasy a opět je stáhne do obvyklého drdolu.

Pokud jde o výtvarné umění, setkala se s ním Sien jen v podobě maleb ve výlohách módních obchodů. Nikdy ale neměla potřebu se u nich zastavit a rozplývat se nad jejich krásou. Před lety, když ještě jako mladé děvče poklízela u jedné postarší vdovy, vídala na stěnách pokoje obrazy, z nichž si dodnes zapamatovala jen to, že byly tmavé.

Avšak tady, ve Vincentově ateliéru na Schenkwegu, se náhle rozhodla lhostejný postoj k umění změnit. Pod dojmem pocitu, že se jí snad konečně dotkla tajemná ruka Boží, umlčí všechny obavy a je ochotná se učit novým věcem. Ačkoli má na paměti Vincentovo varování, že pózování není žádná selanka, nemyslí si, že to někdy bude tak ubíjející jako každodenní obšťastňování opilců prostřednictvím jejího ztrhaného těla – toho těla, které se teď vlastně opětovně snažila prodávat, pouze na jiný způsob.

Vincent si vyhrnul rukávy a odhalil hubená předloktí pokrytá zrzavými chlupy. Je to znamení, že se chce pustit do práce. Jeho štíhlé čilé ruce Sien připomínají třepotání křídel, nejsou ani na moment v klidu. Buď si pohrávají s dýmkou, nacpávají ji tabákem, nebo se opakovaně utírají do ručníku. Sien se z těch ustavičných chvatných pohybů teď dělaly mžitky před očima.

Naštěstí ona roztržitá příprava netrvala dlouho.

Vincent nasadil soustředěný výraz a gestem jí naznačil, aby usedla na přistavenou židli. Pak přisunul malá kamínka a umístil je Sien přímo pod chodidla. „Takhle budete mít nohy v teple,“ řekl. „Nějakou dobu budete jenom hezky klidně sedět, ano?“

Sien se domnívala, že pózování obnáší pouhé sezení bez hnutí. Jenže to se spletla. Musela sedět vzpřímeně, mít nohy u sebe a nechat se aranžovat Vincentem jako květiny ve váze. Pochopila, že o její pozici při portrétování má přesnou, a hlavně dosti zvláštní představu.

Vzal ji za zápěstí a jemně jí ho masíroval, dokud nezvláčnělo natolik, aby prsty mohly uvolněně spočinout na jejím koleně. Potom Sien uchopil za bradu, podepřel ji dlaní její druhé ruky a lehce s ní zahýbal. „Tu hlavu mějte tak,“ předvedl jí názorně.

Jeho dotek ji rozrušil. Cítila, jak se jí krev nahrnula do tváří. Bylo pro ni obtížné vyhovět tomu, a hned zas jinému pokynu, ale snažila se ze všech sil. Vzápětí ji zmátlo, když si znenadání klekl a po způsobu švadleny dlouze přebíral v prstech lem její sukně.

Konečně si Sien připravil, a mohl začít s vlastní kresbou.

Póza, do níž ji naaranžoval, nebyla ani trochu příjemná. Loket zapřený o stehno hrozně tlačil, musela zapojit veškerou vůli, aby překonala nutkání si kýchnout, zahýbat prsty na noze, poškrábat se na čele. Troufla si jen sem tam úkosem pohlédnout na Vincenta, sedícího o kousek dál stejně nehybně jako ona, s výjimkou pravé paže, která sebou trhavě smýkala po papíře. Byl zcela ponořen do práce. Vypadalo to, že se jeho mysl vydala kamsi do nedosažitelných sfér, kdežto tělo se proměnilo ve výkonný, samostatně pracující stroj.

Občas zvenčí dolehl povyk dětí, mezi nimi i Mariin výskot, a houkání vlaku, jako připomínka toho, že mimo Vincentův byt a současně ateliér existoval okolní svět. Jenže kdo ví, jestli se ony zvuky Sien jen nezdály, protože konejšivé ticho, jež v bytě panovalo, ji obalilo do jakéhosi neviditelného kokonu, oddělujícího od světa kolem.

Čas ubíhal, a Sien čím dál víc dávala Vincentovi za pravdu. Sedět mu hodiny modelem a ani se nepohnout byla vskutku náramná dřina. Cítila, jak jí sezení v naprosté nehybnosti víc a víc vadí. Prsty těžkly, šíje tuhla a otlačený zadek bolel. Zatnula však zuby, odhodlaná to nepohodlí vydržet. Přestála přece horší věci, měla za sebou stovky souloží s všelijakými kunčofty, na nichž sotva bylo něco hezkého. Když nic jiného, tohle a další trpké zkušenosti ji vyzbrojily výdrží a trpělivostí tažného koně.

Nepředpokládala, že by Vincent, plně pohroužený do práce, musel jakkoli zápolit sám se sebou. Proto ji překvapilo, že první, kdo ztratil klid a soustředění, byl on.

„Ksakru!“ zaklel, zprudka vstal a s rachotem odsunul židli, na níž seděl. Nenávistně pohlédl na své ruce a zatřásl jimi, jako by se jich chtěl zbavit. „Proč mě neposlouchají? To mi už rovnou mohly narůst místo prstů klacky!“

„Můžu vstát?“ zeptala se opatrně Sien.

Roztržitě mávl hřbetem ruky. „Jistě, jak je libo.“

Odfoukla si jako po těžké námaze a zvedla se ze židle. Zatímco si Vincent prohlížel svůj výtvor, odloudala se k oknu. Ztuhlé svaly na krku a zádech postupně povolovaly. Vyhlédla ven. Daleko na horizontu se země potkávala s nebem, o něco blíž se pár hubených krav páslo na travnatých ostrůvcích uprostřed mokřin. A ještě blíž se na plácku u prádelny nadouvaly rozvěšené velké bílé cíchy a na sousedním tesařském dvoře dva muži řezali trám položený přes dřevěné kozy. Sien ten výhled učaroval. Obloha se rozprostírala do nekonečna a mraky visely tak nízko, že by se jich člověk málem mohl dotknout. Jaký to byl rozdíl oproti Geestu s řadami malých domků, natěsnaných na sebe a připomínajících spíš obydlí pro trpaslíky, s pouhým útržkem nebe nad nimi. Vládla tam špína a mnohem lépe se tam dařilo krysám než lidem.

Do jejího přemítání vpadlo Vincentovo významné odkašlání. „Můžeme pokračovat?“ otázal se. „Jsem s tím skoro hotov.“

Sien se vrátila k židli a pokusila se zopakovat pózu, v níž mu předtím seděla. Vincent nesouhlasně zamručel. Přidřepl k ní a jemně jí upravoval polohu hlavy a podpírající ruky, dokud nebyl spokojen. Pak sám zaujal své místo a jeho pravice se rozhýbala po papíru s ještě větší vervou a dychtivostí.

Šustění ruky na papíře teď doprovázelo Vincentovo nepravidelné funění, podobné šumění travin ve vánku. Bylo bezpochyby projevem zvýšené míry jeho tvůrčího zaujetí.

Uplynula další hodina.

Když Sien zaslechla, že Vincent znovu odsunul židli, vděčně to uvítala. Uvolnila se ze strnulosti a pohlédla na něj v očekávání dalšího výlevu nespokojenosti. Ten však nepřichází. Zdá se, že zrzavý umělec je svým dílem uchvácen, byť se mu ruce u těla stále neklidně zatínají do pěstí.

„Chcete se podívat?“ řekne, aniž by od kresby odtrhl zrak. Očima na ní ulpívá s intenzitou, která mění výraz jeho obličeje v polozachmuřenou masku.

Sien se nenechá dvakrát pobízet, sama je zvědavá na výsledek.

Ještě než se vedle Vincenta postavila a prohlédla si svůj portrét, rychle zadrmolil: „Uši mi pořád dělají potíže. V tom se musím zlepšit.“

Nelhal. Ucho na kresbě vypadá jako obrácená hruška s černým kolečkem uprostřed.

Ale tvarem ucha se dlouho nezabývala. Víc ji zajímalo celkové vzezření vyobrazené ženy, v níž se opět zčásti poznávala, a zčásti vůbec ne. Tahle její podoba, odlišná od skici spící postavy, kterou ráno objevila na stole, ji každopádně vzala za srdce. Viděla sklíčenou tvář, odrážející jen smutek a trápení.

Odvrací se, pod rozechvělými víčky má rázem vlhko. Vlastní reakce ji zaskočila. Nečekala, že by v ní obyčejná kresba mohla vyvolat takovou bolest. Nést v sobě smutek byla jedna věc, ale spatřit ho zpodobněný na obrázku se rovnalo bodnutí do srdce. Připadá si, jako by ji Vincent otevřel a nahlédl přímo do duše.

Jenže, co ona ví o umění? Tam, odkud pocházela, se papír – pokud vůbec nějaký byl k mání – používal k utěsňování zdí nebo na podpal. Aby se na něj kreslilo, na to měl sotva kdo pomyšlení.

Poodešla zase k oknu, aby Vincent neviděl, co se s ní děje.

„Co… co je… nelíbí se vám to?“ zabrumlal nejistě. „Víte, pořád se učím. Nesmíte si myslet, že bych to neuměl líp.“

„Opravdu vypadám tak žalostně?“ odpoví Sien otázkou a obrátí se čelem k němu.

A on, místo aby jí odpověděl, vpije se do ní pohledem a studuje každý rys její tváře tak důkladně a zaujatě, že by nebyla překvapena, kdyby sáhl po novém papíru a hned vytvořil další portrét.

„Ne,“ pronesl skoro šeptem po drahné chvíli, „já vidím krásu.“

Zamračila se. Odmítala uvěřit, že myslí upřímně, co povídá. A kdyby ano, stokrát raději by vyměnila svou údajnou krásu za něco jiného. Třeba za štěstí. I když ani v nejmenším netušila, v čem ono vzývané štěstí vlastně spočívá.

Vincent nadmul hruď a káravě nakrčil čelo. „Neříkejte, že mi nerozumíte. Ta krása plyne z vašeho těžkého života, vy se s ním perete, a tedy skutečně žijete. Ty načinčané chichotavé paničky, které si pyšně vykračují po Plaatsu a točí slunečníky, na vás v ničem nemají.“

„Pff, o tom já nic nevím!“ ušklíbla se.

I kdyby byla opravdu tak hezká, jak Vincent tvrdil, půvabu a eleganci těch paniček se stejně nemohla vyrovnat. Kdepak, dělal si z ní šoufky, jeho hloupým představám o kráse se nešlo než smát.

Když se ale na něj zadívala, poznala, že každé vyřčené slovo myslel smrtelně vážně.

„Věřte mi,“ přesvědčoval dál Sien, „většina lidí by nerozpoznala skutečnou krásu, ani kdyby jim ji ukázal sám Bůh.“

Stočila zrak k rozvěšeným kresbám lidí, patřících do jejího světa. Byly to všechno důvěrně známé figury, nuzní nádeníci, jež dávno přestala brát na vědomí, podobně jako dlažební kameny, po kterých denně chodila. Vincentovi ale lhostejní nebyli. Stáli mu za to, aby je zachytil na papír, nuzáky v rozedraných šatech a s mozolnatýma rukama, jejichž portréty pověsil na stěnu jako nějaké obrazy zastavení Křížové cesty. Kam se poděli páni v cylindrech a pěstěné dámy s porcelánově bílou pletí, proč také je nenakreslil? Potkala jich za svůj život hodně, boháčů, cítících se provinile za své bohatství a majících potřebu zachraňovat chudé. Nikdy však u nich neviděla, že by z těchhle chudáků chtěli dělat svaté.

Vincent se prohrábl svým velkým kufrem a něco z něj vytáhl. „Tohle je ten obrázek, o kterém jsem včera mluvil,“ řekl. „Delarocheova Mater Dolorosa.“

Sien ho vzala do rukou. Byla na něm žena s prosebným výrazem, hledící k nebi.

„Není to Panenka Maria?“ povytáhla udiveně obočí.

Souhlasně přikývl, potěšen, že ji Sien poznala.

„Cože, vy si myslíte, že jsem… jako ona?“ vykřikla málem a zlostně hodila obrázek Vincentovi k nohám. „Co to vykládáte za nesmysly, vy jste blázen!“

Čekala, že se teď omluví za svou troufalost a uzná tu donebevolající pomýlenost. Ale to se spletla.

„Vůbec ne,“ odvětil klidným hlasem, „nevykládám nesmysly. Popravdě, váš portrét je dokonce lepší než tahle čistá podobizna jak z alabastru. Vy to nevidíte? Nevidíte tu tíhu opravdového života, to opravdové utrpení, které vyjadřuje?“

Dlouze si povzdechl, jakoby zmožený nutností opakovat to, co je zjevné každému, kdo má oči.

Jejich rozhovor přeruší hlučný klapot těžkých dřeváků na schodišti z fošen za dveřmi bytu. Kroky patří Marii, která vzápětí vejde dovnitř. Teče jí z nosu a šaty má umazané, ale oči jí radostně svítí.

„Já mám hlad!“ řekne bez okolků a vystrčí bradu směrem k Vincentovi.

Sien se na ni přísně zadívá, ten žádající tón se jí nelíbí. Vincent se ale jen rozesmál a pohladil Marii po vlasech. Odešel do kuchyňky ve výklenku a přinesl odtud půl krajíce černého chleba, tentokrát navrch s kouskem sýra. Celou dobu si přitom vesele hvízdal.

Holčička se rozzářila. Zaklonila hlavu a ukázala na něj prstem. „Ty jsi pták!“ prohlásila.

„Takhle jsem se naučil pískat v lesích u Zundertu, to jsem byl ještě kluk,“ řekl Vincent.