Jakub Řehák

Konkrétní poštolka

Copyright © Jakub Řehák, 2024

ISBN 978-80-207-2230-0

Obsah

Noví mrtví

Půlnoční situace

Pod lampou

Noví mrtví

Nová tvář

Portrét-fantom

Ruce

Vigilka

Portrét-fantom

Zlý chodec I

Zlý chodec II

Monáda

Zahálka

Pod kuratelou

Strašlivé odcházení

Prázdná kuchyň

Adieu

Karlínská epocha

Rozbitá výloha

V Karlíně

Karlín znehybní

Mýtus: Kaizlovy sady

Divoký lov v Karlíně

O jedné zamračené sobotě

Prázdnota života

Zákaz vycházení

Vyjasňování

Tyršovské přeháňky

Pachatel (nová ulice)

Dvě hospody

Zákaz vycházení

Sen

Le petit bouton

Vstříc novým zklamáním

Konkrétní poštolka

Zrcadlo a klika

Bytosti veliké jako dům / Dokud

Divoký taxík

Autorská poznámka

Jakub

Řehák

Konkrétní

poštolka

Odeon

Noví mrtví

Půlnoční situace

Kde jsme? Nikde nejsme. Jen v rozích místnosti prší déšť, tvůj úsměv a slova. Jak postupovat proti půlnoční situaci? Kdo z nás si ponechá vzpomínku na sebe sama? Poslouchám hlasy přecházející po pokoji. Vidím tvůj smích mezi prostěradly. Je zlatý. Kdo se to přemístil?

Naše ruce se rozpouštějí. Klobouk temnoty dohlíží na náš pohyb. Jsme rozžvýkané rukavice. Nacpali nám je do úst. Pomalu se dusíme za hnědých odpolední. Líbezné tváře mrznou. Posuvné prsty zanechávají neklamnou stopu na ledové kůži.

Hledíme do zrcadla. Roztéká se s naší podobou. Nadšení září z trnoucích zubů, uší a očí. Pohybujeme se ve skafandru dne na konci slasti, která se tenčí jako kost a pak už vůbec není.

Kdy se mohu ubytovat na tvém krku? Kdo vyrábí nesnesitelný hluk a pískání?

Už nemohu, nezastavuj mne a vrať mi dech. Má víčka se proměňují. Sestoupil jsem do nitra tvých kotníků. Neporozuměl záři blyštící se na konci tyče, co mi vytrvale zvoní v mozku. Pozvolna vyprchává život z mé svítící kostry. Prosím zastav vše.

Kdo jsme? Nabobtnalé panenky podivných návštěv. Musíme klouzat po zledovatělých schodech uprostřed města. Musíme čekat, až vojska dorazí k bytům plným temných divadelních kostýmů. Musíme se proměnit v lékaře v okupovaných nemocnicích. Musíme sledovat, jak nám přátelé dopadají mrtví na ramena.

Pod lampou

domy zešedly

předtím je nepohltilo světlo

jejich tváře se podobaly zestárlým mladíkům

jen barva na chodnících a bolest

která roztáhla plachtu v tvé hrudi

v tajných pokojích už nikdo nebydlí

nikdo nehovoří

zmizely stíny

rty byly vyloučeny

slzy setřeny a osušeny

růže skropila podlahu kapkou krve

svět se přestěhoval

do hmotné a třpytivé bolesti

jazyk pokrylo chmýří

smysl života se blyštil

a pak vytratil

zbylo zamčené tělo

na nebi

– vypadalo jako řeka šedých ryb –

se k tobě obrací světlo

a říká

pohleď do mne

zapomeň na údery na chodbách

na mlčenlivé cesty kolem viaduktu

stala se z tebe neobyvatelná kostra

nádražní haly