Midnight at the Blackbird Café

Copyright © Heather Webber, 2019

Translation © Helena Hartlová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-396-2

ISBN mobi: 978-80-7689-397-9

Pro každého, kdo by nepohrdl
kouskem kosího koláče.

1.

„Mohla byste začít od začátku?“

„Od začátku? No, řekla bych, že to začalo tím pohřbem. Když se na něm ukázali kosi, stal se z něj hotový cirkus, krucinál.“ Faylene Wigginsová prudce uhodila rukou do stolu, až sladký ostružinový čaj vyšplíchl přes okraje dvou zavařovacích sklenic. „Počkejte! Počkejte! Tohle nemůžete otisknout. Kdyby máma zjistila, že jsem se ve vašem článku rouhala dobrému Pánubohu a celému světu, vypláchla by mi pusu svým domácím mýdlem s citronovou verbenou.“

Reportér zalistoval žlutými stránkami svého poznámkového bloku. „Neříkala jste, že je vaše matka po smrti?“

„Nejste zdejší, což omlouvá vaši nechápavost. Wicklow v Alabamě není jen tak ledajaké město, mladý muži. Panebože, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby máma vstala a hnala se za mnou s kostkou mýdla v kostnaté ruce.“ Důrazně přikývla, zabodla prst do vzduchu a dodala: „Tohle otisknout můžete.“

Anna Kate

Halas, který by probudil mrtvého, nikdy nepředstavoval dobrý začátek dne.

S leknutím jsem se probrala z hlubokého spánku a posadila se. Bylo čtvrt na šest ráno a já chvíli nevěděla, kde jsem. Byl to důvěrně známý pocit, uklidňující skoro stejně jako ošoupaná deka, kterou jsem s sebou tahala od města k městu celý svůj kočovný život.

Jak jsem si protírala unavené oči a pomalu se probírala, začínaly se mi vracet události uplynulého týdne. Wicklow. Kosí kavárna. Pohřeb. Ptáci. Sousedi.

Panebože. Sousedi.

S hlubokým nádechem jsem znovu položila hlavu na polštář. Nevěděla jsem, co mě probudilo, protože teď jsem slyšela jen drnčení větráků klimatizace, tikot hodin v chodbě a melodický zpěv ptáků. Nic neobvyklého.

Pokud se mnou tento svět chtěl mít trochu slitování, nepocházel ten hluk od plačtivého pana Lazenbyho bušícího na dveře kavárny – třetí ráno po sobě. Pan Lazenby byl milý, truchlivý stařík, který se dožadoval své každodenní porce koláče, jenže já si chtěla přetáhnout deku přes hlavu, než mi za půl hodiny zazvoní budík.

Místo toho mě už docela probudily nesrozumitelné výkřiky, mumlavé hučení, které jako by vycházelo přímo zpod mého okna, jež bylo v patře. Zmateně jsem odhodila přikrývku a sklouzla na podlahu. Po kolenou jsem se po zaprášených borových prknech přesunula k oknu. Úsvit nad horami na východním obzoru sliboval slunečný a nepochybně vlhký jarní den. Shlédla jsem a uviděla skupinku mužů a žen shromážděných na bočním trávníku. Dobrá dvacítka osob vybavených velkými klobouky, pohodlnými botami a dalekohledy stála v řadě podél železného plotu a upírala oči do zahrady. Ani jediného z nich jsem neznala.

Ne snad, že bych se od svého příjezdu z Bostonu setkala v městečku s každým, ale rozhodně mi to tak připadalo.

Byl to náročný týden, který začal osudným telefonátem oznamujícím, že moje babička Zora „Zee“ Callowová nečekaně zemřela přirozenou smrtí. Bleskově jsem dorazila sem do Wicklow, do upadajícího městečka hluboko ve stínu hor severovýchodní Alabamy, abych naplánovala pohřeb a sešla se s právníkem babičky Zee. Poté jsem se vrátila do Bostonu, sbalila si svých pár věcí a pustila pronájem pokoje v malebném starém domě v koloniálním stylu, vzdáleném jen jednu zastávku tramvají od UMass, Massachusettské univerzity, kde jsem nedávno promovala.

Všechno jsem naložila do auta, psychicky se připravila na sedmnáctihodinovou jízdu a zamířila na jih. Přechodně jsem se nastěhovala do malého bytu nad Kosí kavárnou, pohřbila milovanou Zee, a bez valného úspěchu se pokoušela vyhýbat většině svých milých, ale všetečných nových sousedů, kteří se chtěli dozvědět pokud možno všechno o Zeeině tajemné, záhadné vnučce Anně Kate Callowové.

O mně.

V těch několika uplynulých dnech se tady vystřídal nekonečný proud návštěvníků a spatřila jsem víc cuketových chlebů než za celý předchozí život. Každý ze sousedů přišel s bochníčkem zabaleným v alobalu, s historkou o životě ve Wicklow, s dlouhým příběhem o Zee a její kavárně a s neúnavnými otázkami na můj věk, výchovu, školy, úmrtí mé matky před čtyřmi lety a identitu mého otce. Příběhy o babičce Zee mi nevadily, ale před většinou osobních otázek, zejména těch o mém otci, jsem uhýbala. Na ně jsem ještě nebyla zralá.

Byl to vyčerpávající týden plný emocí, a cukety jsem nechtěla hodně dlouho ani vidět.

A teď tohle časně ranní setkání. Kdo jsou ti lidé?

Sotva jsem vysunula okno, přes tvář mě jako mokrý ručník pleskla vlna dusného teplého vzduchu. Nabobtnalý dřevěný rám na protest zaskřípal. „Haló? Haló!“

Ze zvuku vlastního hlasu mi projela spánky pulzující bolest. Většinu včerejšího dne jsem se spolu s Lukem a Jenou Barthelemyovými, jedinými zaměstnanci kavárny, věnovala přípravám na dnešní znovuotevření. Ta energická dvojice mi poskytla rychlokurz vedení podniku, od objednávání přes inventarizaci a účtování po pokladní systém. Připravila jsem jídla a seznámila se s jídelním lístkem a uspořádáním kuchyně. Měla jsem toho za celý den nad hlavu, ale Luk s Jenou mě horem dolem ujišťovali, že se do toho rychle vpravím.

Jak jsem teď za svítání klečela u okna, toužila po silné kávě a naprostém tichu, už posté v tomto týdnu jsem se sama sebe ptala, proč jen jsem se pro všechno na světě přestěhovala, třeba jen na krátko, do toho prťavého alabamského městečka s pouhými dvěma světelnými křižovatkami. Patřila jsem jinam. Měla bych být v Bostonu a dokončovat plány na přesun do Worcesteru, vzdáleného hodinu jízdy západním směrem, kde jsem měla v polovině srpna zahájit studium medicíny na Lékařské fakultě Massachusettské univerzity.

Pak jsem si vzpomněla.

Zee.

Tedy přesněji Zeeina závěť.

„Támhle, támhle!“ vykřikoval někdo zdola a ukazoval do zahrady. Potom poněkud zahanbeně dodal: „Tak nic. To byla vrána.“

Ozvalo se sborové mručení.

„Haló!“ vykřikla jsem znovu.

Nikdo mě zřejmě neslyšel.

Popadla jsem župan, rychle pod ním skryla pletené šortky a tílko a rukou si prohrábla neposlušné vlasy. Spěchala jsem dolů po vrzajících schodech. Desetiletími užívání získaly borové stupně tmavě saténový lesk. Snadno jsem si dokázala představit, jak po těch schodech kmitá nahoru a dolů babička Zee, což bylo zvláštní vzhledem k tomu, že jsem ji při té aktivitě nikdy neviděla. Ve skutečnosti jsem do Kosí kavárny – a ostatně ani do Wicklow – až do tohoto týdne nikdy nevkročila.

Wicklow bylo zakázaným územím. Tak znělo rodinné přikázání, které vytvořila moje máma Eden v okamžiku, kdy odtud ve svých osmnácti letech odjížděla a přísahala, že se sem už nikdy nevrátíme. To bylo před pětadvaceti lety a ona se mnou byla teprve v šestém týdnu těhotenství. Kdykoli jsem se během dětství a dospívání zeptala na Wicklow, na babiččinu kavárnu, kosy, prarodiče z tátovy strany, které upřímně nenáviděla, a samozřejmě na otcovu tragickou smrt, máma zarytě mlčela.

Ne že bych se její neochotě mluvit mohla příliš divit – koneckonců toho tady ve Wicklow hodně ztratila, včetně svojí životní lásky a málem i svobody, když ji obvinili z vraždy. Přesto mi vždycky připadalo, že ztratila hlavně samu sebe.

Podívala jsem se na zděnou římsu nad hučící dvojitou ledničkou, na nápis vyvedený pomocí šablony, táhnoucí se od jedné strany kavárny ke druhé.

Pod půlnočním nebem / sdělují kosi zpěvem / poselství plná lásky / v koláčích zapečená / Pod půlnočním nebem

K matčině velkému zděšení mě Zee ty verše naučila, sotva jsem byla dost velká, abych dokázala mluvit v celých větách.

Jednou, to mi bylo sedm, se mezi nimi strhla velká hádka, když máma přišla z práce a přistihla Zee, jak mě učí péct proslulý kosí koláč z její kavárny. Máma mě hned poslala do mého pokoje, já ale bez potíží vyslechla, jak se hádají kvůli mně, Wicklow a ano, vážně i kvůli kosímu koláči, který přitom vůbec nebyl z opravdických kosů, ale z ovoce. Hněvivá, trpká slova mé matky. Prosebná slova mé babičky.

„Nechci, abys s Annou Kate ještě někdy o kosech mluvila,“ řekla jí máma. „Slib mi to.“

Když máma žádala slib, myslela to vážně. Callowovi se pyšnili tím, že své sliby neporušují. Nikdy.

Babička si hlasitě povzdechla. „Nemůžeš před ní skrývat pravdu na věky. Potřebuje ji znát. Zaslouží si, aby ji znala. Je to její dědictví.“

„Do Wicklow nikdy nevkročí, takže nepotřebuje vědět vůbec nic.“

„Obě víme, že to není pravda. Jednoho dne ve Wicklow skončí, zrovna jako ty. Tvoje kořeny tě přitáhnou zpátky tam, kam patříš.“

„To se nestane, pokud tomu dokážu zabránit.“

„Ale holčičko, tomu zabránit nedokážeš, i kdybys utekla sebedál.“

„Slib mi to!“ zopakovala máma ostře a přísně svá slova.

Zee trvalo celou věčnost, než jí odpověděla: „Slibuju, že už neřeknu ani slovo o kosech.“

Moje matka přišla ke své tvrdohlavosti poctivě – odkoukala ji přímo od Zee, která nebyla z těch, kdo by ustupovali, pokud věřila v sílu svého přesvědčení.

Když mě později ten večer Zee ukládala do postele, nabídla se, že mi poví pohádku na dobrou noc.

„Poslyš, Anno Kate, tenhle příběh zůstane mezi námi dvěma, ano? Slib mi, že o něm nepovíš živé duši.“

Slíbila jsem jí to. Bylo to první z mnoha našich společných tajemství, a všechna zůstala zachována dodnes.

Vzala mou ruku do dlaní a začala vyprávět. „Žila kdysi rodina keltských žen s léčivýma rukama a obětavým srdcem, které znaly hodnotu země a užívaly její hojnosti k léčení, tišení a utěšování. Jejich duše to naplňovalo pokojem a štěstím. Ty ženy měly tajemství.“

„Jaké tajemství to bylo?“

„Velké.“ Její hlas se ztišil a její jižanský přízvuk mě obtáčel jako hřejivá deka. „Ty ženy jsou strážkyněmi místa, kde pod půlnoční oblohou přecházejí lidské duše tajemným průchodem z tohoto světa do Země mrtvých.“

„Země mrtvých? To je něco jako nebe?“

„Přesně jako nebe, broučku.“

S tím, jak Zee vyprávěla dál, začala jsem tušit, že ten příběh není ani trochu vymyšlený, jakkoli fantasticky zněl. Byly v něm strážkyně, olistěné průchody a zprávy ze zásvětí doručované prostřednictvím koláčů. To by přece mělo být absurdní, naprosto směšné. Namísto toho to na mě působilo spíš jako historie.

Dokonce jako dědictví.

Zee slouží ke cti, že o „kosech“ se přede mnou už nikdy nezmínila, což byla ovšem jen otázka sémantiky. Ve svém vyprávění nazývala ty ptáky „strážci stromů“, kteří byli černí jako noc. Pověděla mi všechno, co jsem o kosech a jejich poslání vědět potřebovala – v průběhu dalších let se moje znalosti doplňovaly při společných procházkách přírodou a babiččiných lekcích vaření a života.

Jako by mě Zee celou dobu připravovala na tento den, kdy budu zaskočena požadavkem, abych na dva měsíce její kavárnu převzala. Věděla, že do Wicklow přijedu, přesně jak to před tou spoustou let řekla mé matce.

Odsunula jsem stranou myšlenky na mámu, Zee a kosy, vydechla, odemkla zadní dveře a pak otevřela síťové dveře vedoucí na dlouhou, živly poznamenanou terasu. Dveře se za mnou zavřely s tupým nárazem dřeva o dřevo.

Úsvit pozdního května zbarvil oblohu do zářivě oranžových a růžových odstínů, ptáci cvrlikali a vzduch prosycovala svěží vůně rána s podtóny máty a bazalky.

Rozhlédla jsem se po propletených štěrkových cestičkách, vyvýšených kamenných záhonech se směsicí bylinek, zeleniny a květin a prakticky jsem v té zahradě viděla babiččino srdce otištěné do každého listu šelestícího v horském vánku.

Zamířila jsem k těm cizím lidem lemujícím plot bočního dvora a nedokázala se přitom ubránit zlému pohledu na dvojici zakrslých, povadlých cuket na záhonku u schodů z terasy. Jak jsem se blížila, usmálo se na mě několik lidí, když jsem ale přišla blíž, promluvil starší muž stojící uprostřed, vpředu u branky.

Oči mu stínil měkký béžový klobouk. „Dobré ráno, madam,“ zavolal na mě.

Madam. Za poslední týden se mi dostalo oslovení madam alespoň dvacetkrát, a přestože jsem se dozvěděla, že jde o jižanskou zdvořilost a říká se tak každé ženě, pořád mi z toho trnuly zuby. Na severu nikdo slovo „madam“ nepoužil, pokud vám nebylo sto.

Muž vypadal na něco přes šedesát a na sobě měl khaki kapsáče a triko s dlouhými rukávy s nápisem „Milovník ptactva“. Na nohou měl turistické boty, které se zdály vhodnější na stezky nedaleké hory Vyhlídka než na travnatý dvorek venkovské kavárny.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem a uvědomila si, že mi čerstvý vzduch o stupínek zmírnil bolest hlavy. „Je mi líto, ale kavárna otevírá až v osm.“

Na špičce baňatého nosu se muži zachvívaly kapičky potu. „Nene, nepřišli jsme na snídani.“

Strčila jsem si ruce do kapes županu. „Ne? A proč jste tedy přišli? Sem ke kavárně. Tak časně ráno?“

S dychtivostí v hlase pronesl: „Jsme ze Spolku pozorovatelů ptactva Mexického zálivu se sídlem v městě Mobile a přivádí nás sem Turdus merula. Viděla jste nějakého?“

„Turd co?“

„Kos černý, víte?“ vyslovil zřetelně, jako by usoudil, že pomalu chápu, načež zvedl mobilní telefon s obrázkem kosa. „Prý bylo nedaleko odtud, na hřbitově, před několika dny spatřeno hejno Turdus merula. Jeden z místních povídal, že kosi hnízdí tam v těch moruších.“

Ohlédla jsem se přes rameno ke dvojici červených morušovníků, stojících ochranitelsky v zadní části pozemku.

Jeden konkrétní rod strážkyň přitáhl před sto lety ze zámoří do malého jižanského městečka. Tam je průchod vyznačen dvojicí velkých stromů. V místě, kde se jejich větve setkávají a proplétají, vzniká přirozený tunel – a o půlnoci tento tunel propojuje pozemský svět se světem nebeským.

Jak se skupinka přisunula blíž ve zjevném očekávání mé odpovědi, uvědomila jsem si, že jsem něco takového měla čekat. Když cestou na Zeein pohřeb městem prolétlo hejno kosů, několik turistů se při pohledu na ně vyděsilo a místní je museli opakovaně ujišťovat, že jim nehrozí hitchcockovský útok.

Neměla jsem turistům za zlé, že tak reagovali. V životech běžných lidí se na pohřbech neobjevují hejna ptáků, aby zemřelému vzdala hold. Natož hejna kosů, kteří ani nepatří na tento světadíl.

Místní se nad jejich výskytem příliš nepozastavovali, kromě neobvyklé hodiny, kdy byli ptáci spatřeni. Kosi byli součástí Wicklow od jeho založení – a obyvatelé městečka je znali stejně dobře jako soudní budovu, malebné výhledy a motýlky na krku pana Lazenbyho.

Na podivnost jejich existence upozorňovali jen lidé zvenčí.

„Madam?“ ponoukl mě. „Viděla jste tu nějaké kosy?“

„Viděla jsem je,“ odpověděla jsem konečně. „Tedy samičky. Ty jsou o něco světlejší než sameček na snímku ve vašem telefonu.“

Skupina zavýskla. Několik z nich vytáhlo mobily a začalo telefonovat.

„Kde jsou samičky, tam jsou i samci.“ Usmál se a pohrozil mi prstem.

Přemohla jsem nutkání pohrozit prstem jemu a podařilo se mi zdržet se odpovědi. Žádní samečci tu nebyli, o čemž se pan Milovník ptactva přesvědčí sám, pokud se zdrží dost dlouho.

„Kolik myslíte, že jich bylo?“ zeptal se. „Odhadem.“

Dohromady čtyřiadvacet, černých jako noc, říkávala Zee. „Dva tucty.“

Ozvaly se další výkřiky.

Všimla jsem si, že z vedlejšího velkého domu – příhodně pojmenovaného dům Na Kopci, jelikož stál na vrcholu nevelké vyvýšeniny – vyšel muž. Opřel se o sloup verandy a váhavě zamával.

Gideon Kipling, Zeein advokát. Od mého příjezdu se ke mně choval jen mile, a jelikož mi během uplynulého týdne ani jednou nenutil cuketový chleba, dost jsem si ho oblíbila. I já mu zamávala a znovu jsem se otočila ke skupince ptáčkařů.

„Hnízdí kosi tam v těch stromech?“ zeptal se vedoucí kroužku.

„Ne že by tam hnízdili, to ne,“ kličkovala jsem. „Občas se tam ale slétají.“

Třeba mezi půlnocí a jednou hodinou – jen na tak dlouho, aby přezpívali svoje písně. Za dne se kosi objevovali jen při těch nejvzácnějších příležitostech. Třeba při pohřbech.

Svraštil huňaté bílé obočí. „Jste si jistá, že jde o kosy? Nejsou to drozdi, krkavci, havrani nebo vrány? Turdus merula jsou mimořádně vzácní. V této zemi byli spatřeni jen několikrát, naposledy před pár lety na Cape Cod.“

Kdyby se zeptal, mohla jsem mu udat přesnou polohu jejich výskytu na mysu – právě tam jsme bydlely, když moje matka zemřela. Místo toho jsem odpověděla: „Jsem si docela jistá. Koneckonců stojíte před Kosí kavárnou.“

Po tváři mu přeběhl skeptický výraz, přivřel oči a nespokojeně našpulil rty. „Nebude vám vadit, když se tady chvíli zdržíme na hlídce?“

Neviděla jsem důvod, proč bych těm milovníkům ptactva neměla dovolit, aby zůstali. Bez ohledu na to, jak dlouho se budou dívat, stejně nikdy nezjistí, co jsou kosi doopravdy zač.

„Madam? Můžeme zůstat?“

Zatnula jsem zuby. „Mám dvě podmínky.“

„Povídejte.“

„Přestaňte mě oslovovat madam a zůstaňte na tamté straně plotu. Kavárna má otevřeno od osmi do dvou, pokud dostanete hlad.“

„Velice vám děkuji, ma—“ Odkašlal si. „Velice vám děkuji.“

„Nemáte zač.“

Zamířila jsem zpátky na terasu, ale ještě jsem se zastavila, abych se těm nevinným cuketám omluvila za svůj dřívější zlý pohled. Tehdy jsem si všimla tmavě šedé kočky se světlýma očima, která mě upřeně pozorovala ze svého místa na bílé kamenné lavičce uprostřed zahrady.

Kdyby Zee měla kočku, nejspíš by se mi o ní během těch mnoha, přemnoha návštěv, které jsem v posledních dnech přestála, někdo musel zmínit. Bylo ale zrovna tak možné, že sousedy natolik pohltila snaha odhalit totožnost mého otce, že je nenapadlo o domácím zvířeti mi říct. Neviděla jsem obojek. Našpulila jsem rty a zamlaskala. „Pojď sem, či-či.“

Kočka znehybněla, pak vystřelila a zmizela v záhonu. Usmála jsem se. Bylo docela osvěžující zjistit, že je v tomhle městě alespoň jedna bytost, která nestojí o seznámení.

Při stoupání po vrzajících schodech na terasu jsem bojovala s náhlým nutkáním taky se ukrýt v zahradě. Místo toho jsem vešla do kavárny, vstříc dalšímu dni.

2.

Natalie

Kdyby matka věděla, kam se chystám, nepochybně by sevřela svou neodmyslitelnou dvojitou šňůru perel, našpulila rty a hlasitě se zeptala nebes, kde při výchově své jediné dcery udělala chybu.

Seelie Earl Lindenová se během mého osmadvacetiletého pobytu na této zemi dovolávala nebes často.

Nebesa, pokud je mi známo, nikdy neodpověděla. To mámu dopalovalo ještě víc než moje chování. Slušný výkon.

Při chůzi po ulici Horského vavřínu, jediné hlavní třídě ve Wicklow, jsem svírala madla sportovního kočárku. Širokou ulici lemovaly po obou stranách cihlové obchody, kanceláře, obytné domy a několik restaurací. Po celé délce se táhl oválný středový pás s vysokým obrubníkem, který začínal u kostela s trčící bílou věžičkou na severním konci bloku a končil u kamenné budovy soudu na tom jižním.

Wicklow bylo téměř před sto lety založeno jako půvabná umělecká kolonie pyšnící se svým eklektickým osazenstvem. Staří, mladí. Bohatí, chudí. Nekonvenční, průměrní. Venkovani, šlechta. Ti všichni se tu sešli pro společnou lásku k umění a magickému horskému vzduchu. Příroda s úchvatnými výhledy, jedinečné obchůdky a umělci spolu s nádechem odlišnosti a výjimečnosti způsobili, že se Wicklow rychle stalo vyhledávaným turistickým cílem jednodenních výletů.

Teď mi městečko připadalo přinejlepším vlažné.

Cestou jsem si nemohla nevšimnout, že za ty čtyři roky, co jsem byla z rodného města pryč, další tucet obchodů a restaurací zatloukl výlohy prkny a ty, které zůstaly otevřené, působily dojmem, že na ně silně doléhá wicklowské daňové břemeno.

Rozpoznala jsem známky vyčerpání až na dřeň.

Recese trhu s bydlením z doby před deseti lety způsobila, že se město s hlasitým zaduněním propadlo do těžkých časů. Spousta umělců a řemeslníků se přestěhovala do lukrativnějších a lidnatějších míst jako Fairhope nebo Mobile a svoje domy a obchody opustila. Než se ekonomika vzpamatovala, škody už byly napáchané. Od té doby se Wicklow potýkalo s těžkostmi. Nedávno ovšem vznikl výbor, který se snažil oživit to málo, co tu zbylo.

Znovuoživení mi sice připadalo jako nesplnitelný úkol, stejně jsem si ale všímala jistých známek práce výboru v podobě košů s převislými květinami na sloupech veřejného osvětlení, nových kovaných odpadkových košů rozesetých po chodníku, vyspravených prasklin v asfaltu a barevných plakátů ohlašujících oslavy Čtvrtého července. K oživení téhle komunity bude potřeba mnohem víc než pár růžových petúnií a odpadkových košů, ale snahu výboru jsem musela obdivovat. Odhodlání mělo v tomhle horském městečku hluboké kořeny.

Sklopila jsem pohled a zkontrolovala dceru. Ollie byla ve sporťáku nadmíru spokojená, hrála si s popruhem a žvatlala. Byla pohodové dítě a já jí tu její spokojenost často záviděla. Byla příliš malá na to, aby chápala chaos a zlomená srdce mého světa, za což jsem vzdávala díky.

Otočila jsem se a před Kosí kavárnou znovu přešla na druhý chodník. Kavárna patřila mezi ty šťastné podniky, které ekonomický pokles přežily. Mezi místními byla oblíbená nejen pro legendární koláče, ale taky proto, říkali mnozí, že Zee do restaurace vložila své srdce i svou duši – a dělila se o ně s těmi, kdo si přišli něco sníst. Jak kavárna přežije bez ní, jsem nevěděla, ale zjevně se snažila i o to.

Už třikrát jsem prošla kolem a sbírala odvahu vejít. Chtěla jsem jen kousek kosího koláče, než ho pro dnešek vyprodají. Ale stejně… ještě pořád jsem se nedokázala přimět k tomu, abych ty dveře otevřela. Pokaždé, když jsem se o to pokusila, se mi před vnitřním zrakem mihl obraz matčiny tváře, a já se zalekla a vchod znovu minula.

Bylo to už dlouho, co jsem si matku naposledy úmyslně znepřátelila. Teď jsem se ze všech sil snažila nechat ty dny za sebou. Začít znovu. Usmířit se. Kvůli Ollii.

A možná trochu i kvůli sobě.

Máma mě ze svého života vyloučila na pořádně dlouho, ale během posledního týdne začala projevovat známky tání. Zaznamenala jsem laskavý pohled. Pousmání. Nechtěla jsem takový pokrok zničit… Jenže o ten koláč jsem doopravdy moc stála. Pokud byla pravda, co se o něm povídalo, potřebovala jsem ho – spolu s odpověďmi, které mi mohl dát –, abych se v životě pohnula kupředu.

„Natalie Linden Walkerová! Jsi to ty? Jestlipak tohle není ohromné překvapení. Ráda tě vidím, děvče! Po takové době.“

To snad ne. Faylene Wigginsová. Kdokoli, jenom ne Faylene. Moje modlitba za to, aby se máma o mé koláčové eskapádě hezky dlouho nedozvěděla, právě přišla vniveč. „Dobré ráno, Faylene.“

Faylene, středoškolská učitelka výtvarné výchovy na penzi, byla upovídaná. Co jsem ji znala, vždycky drmolila jako o závod, hnala hovor kupředu a skoro se nezastavila, ani kvůli nádechu, natož aby čekala na odpověď. Byla vysoká a boubelatá, na hlavě měla elegantní černé mikádo, muselo jí být něco přes šedesát, ale měla víc energie než já, o tolik mladší.

„Nevěděla jsem, že jsi zpátky ve městě, Natalie!“ Letmo mě ze strany objala. „Míříš na znovuotevření kavárny? A už ses setkala s Annou Kate? Ví tvoje máma, že jsi tady? Myslím tady u kavárny, ne ve městě. Předpokládám, že o tom ví.“ Faylene se zahihňala. „Kde vlastně bydlíš? Zpátky doma? Jsi jen na návštěvě, nebo se chystáš nějakou dobu zdržet?“

Většinu jejích otázek jsem ignorovala a modlila se, aby Faylene zapomněla, že je položila, což u ní nebylo nic neobvyklého, a odpověděla jsem: „Pro nejbližší dobu jsme se usadily v domku pro hosty u našich.“ Pánbůh s námi.

Domeček, jak se mu přezdívalo, byl příbytek o dvou ložnicích, jedné koupelně a dvou stech čtverečních metrech, umístěný trochu moc blízko mé matky, abych se mohla cítit v pohodě. Stál totiž na jejím dvoře. Výhodou byl nulový nájem. A představoval ideální místo pro mou snahu dát si život do pořádku.

„Doktor a Seelie jsou určitě šťastní, že tě mají doma! Aha! A taky tady tu maličkou! Jestlipak to není Olivia Leigh?“ Jak se Faylene shýbala ke kočárku, zapraskalo jí v artritických kolenou. „Ty jsi mi ale kráska! Docela jako maminka, no ano, je to tak. Kolikpak jí je?“

Ollie se na mě podívala s udiveným výrazem ve velkých hnědých očích. Takhle Faylene na lidi působila. Dokonce i na batolata. Přihladila jsem Ollii jednu z neposlušných lokýnek a řekla: „Jsou jí bezmála dva a všichni ji znají pod přezdívkou Ollie.“

„Ollie? No jestlipak to není ta nejsladší věc, co jsem v poslední době slyšela. Kdypak jste se vy dvě vrátily do města? Žila jsi dole v Montgomery, viď? Nemůžeš tu být dlouho, když jsem tě neviděla v kostele ani ve městě. Jak dlouho jsi byla pryč, Natalie? Čtyři roky? Pět? Maminka s tatínkem jsou jistě nadšení, že jsi doma. Překvapuje mě, že jejich radostný zpěv nedoléhá až sem.“

Starší žena ztichla, usmála se a naklonila hlavu ke straně. Uvědomila jsem si, že na jednu z těch otázek skutečně očekává odpověď. Vybrala jsem si tu nejsnazší.

„Jsem zpátky pár týdnů.“ Toho dne to byly právě tři týdny, co jsem neochotně dotáhla svůj tlumič a vlastní hrdost po mezistátní silnici 59 do města. Ani jedno z toho se v tu chvíli nedalo snadno spravit.

„Co si tvoje máma myslí o Anně Kate?“ Faylene pohnula tmavým obočím.

„Kdo je Anna Kate?“

Faylene na okamžik spadla čelist. „Anna Kate Callowová. Copak jsi o ní neslyšela…?“

S Eden Callowovou jsem se kdysi určitě setkala, ale nepamatovala jsem si na ni. Byly mi teprve tři, když Eden z Wicklow odjela. Její jméno se ovšem v době mého dospívání připomínalo dost často – proklínáno až za hrob. Zee jsem znala, ale jen zběžně a z doslechu.

Callowovy – a kavárna – byly všem Lindenovým zapovězeny.

Právě proto byla moje výprava sem do Kosí kavárny skutečně velkou událostí.

„Co jsem měla slyšet?“

Faylene se zadívala někam mezi kavárnu a mě a já mohla skoro sledovat ten souboj, který právě probíhal za jejíma modrýma očima. Po hrdle jí stoupal ruměnec, až se jí na kůži objevily skvrny.

Podívala jsem se na kavárnu. Slyšela jsem, jak si rodiče šeptají o tom, že restauraci znovu otevírá Zeeina dávno ztracená příbuzná, ale moc jsem o tom nepřemýšlela. Upřímně řečeno mi to bylo jedno. Chtěla jsem jen kosí koláč. Netroufla jsem si vejít a objednat si ho, dokud byla Zee naživu – to by byl v očích mé matky neodpustitelný hřích – ale teď?

Jen drobný prohřešek.

Nebo jsem v to alespoň doufala, v zájmu toho křehkého příměří.

Taky jsem doufala, že než seberu odvahu, abych si koláč objednala, ještě na mě nějaký zbyde. Nečekala jsem, že na znovuotevření přijde tolik lidí. Místní se tísnili uvnitř, hlava na hlavě, a na bočním trávníku byl velký shluk lidí, které jsem nepoznávala. Při každém z mých přechodů okolo restaurace jsem viděla, že dorazili další s fotoaparáty a zahradními křesílky.

Faylene si přitiskla ruku ke zrudlému hrdlu. „Jde o to, že, ehm… myslím, že je… Tedy, celé město si myslí, že je tvoje…“ Odkašlala si, potom nakrčila nos. „Zřejmě bude nejlepší, když se s Annou Kate setkáš. Sama uvidíš.“

„Dobře,“ řekla jsem nezávazně. Když už jsem se chystala sníst kus zakázaného kosího koláče, mohla jsem se při tom setkat i s jednou z Callowových. Odbýt si všechny prohřešky jednou ranou.

Potřebovala jsem prostě vejít a mít to za sebou. Následky ať vezme ďas.

Moje matka si postěžuje nebesům a nějak se s tím srovná.

Nakonec.

Možná.

Je ovšem pravděpodobné, že se máma s ledovou silou navrátí do stavu hlubokého chladu.

Při pouhém pomyšlení na to se mi zatajil dech. Oblíbeným nástrojem trestání Seelie Earl Lindenové bylo mrazivé mlčení. Popravdě řečeno, ten mráz byl účinnější, než by kdy mohl být výprask na holou. Ráda bych řekla, že jsem se za ta léta stala vůči matčinu mlčení imunní, to bych ale lhala, a lháře jsem nikdy neměla v lásce.

Kéž bych bývala věděla, že jsem si jednoho vzala.

Nevšímala jsem si náhlé bolesti na hrudi a odstranila neviditelnou nitku z širokého pásku svých letních šatů.

„Dobře, dobře.“ Potom, jako by mi četla myšlenky, Faylene změnila téma: „Bylo mi moc líto, když jsem se doslechla o tvém Matthewovi. Taková tragédie.“ Potřásla hlavou, až se jí rozhoupaly velké kruhové náušnice. „Taková tragédie. Tak mladý.“ Nesouhlasně mlaskla. „Jak to zvládáš od té doby, co je pryč? Jak už je to dlouho? Rok od té nehody? Osmnáct měsíců? Přibližně?“

Tohle byl přesně ten důvod, proč jsem se poslední tři týdny skrývala. Nechtěla jsem o Matthewovi mluvit.

Ani o celé té tragédii.

Ani o té nehodě.

Pokud to vůbec byla nehoda.

Jenže tohle bylo Wicklow. Lidé se cítili povinováni vyjádřit soustrast a svůj názor. A chtěli znát odpovědi na to, co se stalo. Odpovědi, které jsem neznala.

Zatím.

Faylene se pohupovala ve svých sandálech na klínku a znovu naklonila hlavu ke straně. Čekala ode mne nějakou reakci.

Přiměla jsem se uvolnit křečovité sevření kočárku a zahýbala jsem prsty. Stejně jsem ale skřípala zuby, až mě bolela čelist, když jsem jí odpověděla: „Je to jeden rok, sedm měsíců, tři dny a dvě hodiny. Přibližně.“

Faylene vykulila oči. „No… Bůh ti žehnej.“

Objala mě, přitáhla si mě k sobě a pevně mě přitiskla k velkým prsům. Z čista jasna jsem se ocitla v záplavě citronové verbeny a laskavosti.

Faylene mě pohladila po hlavě. „Chudinko. Vím, jaké to je. Můj Cyrus odešel před drahnou řádkou let. Kdyby ses někdy potřebovala vyplakat na rameni, zlato, stačí říct. Jestli něco mám, tak jsou to poctivá, silná ramena.“

V očích mě zaštípaly slzy, ale zahnala jsem je. Plakat jsem si zakázala ten den, kdy mi skoro před půldruhým rokem zabavili dům. To jen že… tahle žena mi během pěti minut projevila víc soucitu a útěchy než moje vlastní matka za devatenáct měsíců. Máma mi poskytla jen květinovou výzdobu v den Mattova pohřbu.

„Děkuju ti, Faylene. Cením si toho.“ Ze všech sil jsem se snažila vymanit, dřív než docela ztratím klid – na jehož udržení jsem od Mattovy smrti nepřestala usilovně pracovat.

„Nemáš zač, zlato. Nemáš zač. Kdykoli budeš něco potřebovat, dej mi vědět. Ráda pomůžu.“ Sklonila se k Ollii. „Budu moc ráda, když si bude tenhle drobeček hrát s Lindy-Lou – to je moje vnučka. Minulý měsíc jí byly dva roky. Vzpomínáš na moji dceru Marcy?“

„Samozřejmě, že si na Marcy vzpomínám.“ Bylo to malé město. Všichni se navzájem znali. A znali i většinu svých příběhů. Tak jsem i já věděla, že se Faylene před časem propadla do hluboké deprese, když se Marcy rozhodla jít studovat do Kalifornie, daleko od své matky.

Marcyin odjezd rozhodně nebyl žádným překvapením. Pokud si někdo potřeboval od Faylene odpočinout, byla to její jediná dcera. Pro většinu lidí byl ale šok, že se Marcy po absolvování vysoké skutečně vrátila domů.

Mě to nešokovalo.

Mně se zdálo, že všechny wicklowské dívky mají sklon dříve nebo později se ke svým kořenům a svým matkám vracet. Některým to jen trvalo déle než jiným.

„Lindy-Lou je Marcyina maličká. Pár dnů v týdnu se o ni starám a jedno děcko navíc nic neznamená, kdybys potřebovala trochu času pro sebe, Natalie. Jsem ta nejlepší chůva široko daleko, klidně se zeptej, koho chceš.“

Ollie koukala na Faylene s očima dokořán, naprosto uchvácená. Měla jsem podezření, že vypadám stejně. Faylene byla dobrou připomínkou důvodu, proč jsem se vrátila. Chtěla jsem, aby Ollie zažívala přesně takový druh podpůrné komunity, a pokud to bude znamenat zvídavé otázky, tak ať. Za tu bolest to stálo. „Nemůžu ti za tak velkorysou nabídku dost poděkovat, Faylene, ale teď zrovna se nikam ven moc nedostanu.“

„Budeš se ven dostávat čím dál častěji, tím jsem si jistá. Je spousta dobrých věcí, které bys tady mohla dělat. Hodně našich výborů skomírá – takže není divu, že skomírá i město. Potřebujeme mladou krev, aby se to tady pohnulo. Omlazení by prospělo celému městu. Doktor se jednou zmínil, že jsi byla v Montgomery v nějakých výborech a spolcích.“

To jsem byla. Ve všech možných, od historické společnosti a Dcer Konfederace po juniorskou ligu a církevní spolky. Hodně jsem toho vypustila, když jsem konečně otěhotněla – po bezmála pěti letech usilovného snažení – a teď jsem s odstupem litovala, že jsem se tak dokonale odstřihla. Zpětný pohled je vždycky hořkosladký.

„Prostě dej vědět, pokud mě budeš potřebovat,“ nezastavila se Faylene. „Budu tady. A teď mi něco pověz o té rozkošné čelence, co má Ollie na hlavičce. Musím takovou pořídit Lindy-Lou. Lindy je roztomilá jako panenka, ale plešatá skoro jako starý pan Lazenby.“

Čelenku jsem došila minulý večer. Ozdobila jsem ji korálově růžovou pivoňkou s okvětními lístky ze saténu a šifonu. Byla jemná, ale neobvyklá. „S radostí podobnou Lindy-Lou vyrobím.“

Faylene na mě vykulila oči. „To je tvoje práce? Ale samozřejmě. Přece jsi musela zdědit Seeliino nadání. Ta žena umí s jehlou hotová kouzla. Její deky jsou nedostižné. Budu moc ráda, když pro Lindy-Lou jednu čelenku ušiješ. Ne, dvě čelenky. Tři. Ano, tři. V různých barvách, pochopitelně. Kolik stojí?“

„Nemůžu ti je účtovat… bude to dárek.“ To bylo to nejmenší, co jsem pro ni za její objetí mohla udělat.

„Nesmysl! Trvám na tom.“ Přivřela oči a dlouze zkoumala mou tvář. „A co bys řekla tomuhle? První mi dáš jako dárek a další dvě ti zaplatím.“

Ráda bych věděla, co Faylene při svém intenzivním zkoumání viděla. Cáry mé někdejší hrdosti? Směšnou částku na mém bankovním účtu? Ať to bylo cokoli, za ten kompromis jsem jí byla vděčná. „Domluveno.“

„Výborně.“ S širokým úsměvem sepjala ruce. „Nemůžu se dočkat, až je uvidím na Lindy!“

„Budu je pro tebe mít za pár…“

„Pes!“ vykřikla náhle Ollie. Naklonila se v kočárku tak daleko dopředu, že se málem překlopila na chodník. „Pes!“

Otočila jsem se a uviděla, že se k nám blíží vysoký muž. Na krku měl zavěšený drahý fotoaparát s dlouhým objektivem a u nohy krásného hnědo-bílého psa, nejspíš křížence sheltie.

Faylene zatleskala. „Páni! To je ale překvapení. Cam Kolbaugh, na mou duši, je to on. Radost pohledět! Jak dlouho jsem tě neviděla? Od Vánoc? Pojď mi dát pusu!“

„Viděla jsi mě minulý týden ve venkovním kině u soudu.“ Políbil ji na obě tváře. „A dobře to víš.“

„Aha! To je pravda, viděla jsem tě tam. Moje chyba.“ Se zvednutým obočím do mě šťouchla loktem. „Musím urvat, co se dá, víš, jak to myslím. Cam je takový fešák, že si zkrátka nemůžu pomoct.“

„Přestaň, Faylene, ještě se začnu červenat.“

„Ne že by si jeden mohl všimnout,“ namítla. „Všechen půvab schováváš pod těmi vousisky. Taková škoda. Zatracená škoda. Kdy už si ten plnovous oholíš?“

Usmála jsem se čiré nelibosti ve Faylenině hlase. Vousy toho muže se mi docela líbily, i když bych to nikdy neřekla nahlas.

Ollie ho zachránila před nutností reagovat, když se vzrušeně zavrtěla a znovu vykřikla: „Pes!“

Muž se přikrčil a promluvil přímo na Ollii. „Jmenuje se River. Chceš si ho pohladit?“

„Dejte pozor,“ varovala jsem ho.

„Nemusíte mít obavy. River je mírný,“ ujistil mě ten muž, Cam.

„Neměla jsem strach ani tak o Ollii, jako spíš o Rivera. Ollie občas nezná svou sílu. Párkrát už mě málem skalpovala.“

Cam se na mě chvíli upřeně díval, potom se zasmál a podrbal Rivera za ušima. „Bude úplně v pořádku.“

Pes Ollii olízl ruku. Vypískla, natáhla se a poklepala ho po hlavě. „Pes, pes, pes!“

„To se podívejme. Už jsou z nich nejlepší kamarádi.“ Faylene se obrátila ke mně. „Znáš se s Camem, s naším místním horalem?“

„Ne, řekla bych, že ne.“

„Jsem ale hloupá! Ani nemůžeš, vždyť ses sotva vrátila. Cam přijel z Tennessee asi před rokem.“

Muž vstal a napřáhl obrovskou mozolnatou ruku. „Cam Kolbaugh.“

„Natalie Walkerová.“ Moje ruka se v té jeho docela ztrácela. Překvapil mě jemností stisku, v rozporu s jeho silou. Jako by si dával velký pozor, aby mi nerozmačkal klouby. „A tohle je Ollie.“

„Neboli Olivia Leigh,“ upřesnila Faylene. „Viď, že je Ollie ta nejroztomilejší přezdívka, jakou jsi kdy slyšel? Natalie je děvče Seelie a doktora Lindenových. Natalie je vdova. Ztratila manžela, Matthewa Walkera, před nějakým rokem, sedmi měsíci a třemi dny. Přibližně. Tragická nehoda na lodi.“

„To je mi líto.“ Camovo husté tmavé obočí pokleslo. „Upřímnou soustrast.“

Rozhlédla jsem se po nějaké díře, do které bych mohla skočit. Po hlavě. „Děkuji.“

Přikývl a sklonil se, aby pohladil Rivera, který byl pořád středem Olliiny lásky. Naštěstí se zdálo, že batolecí polibky psovi ani trochu nevadí.

Mně Faylene vysvětlila: „Cam je Marcyin švagr. Bratr jejího manžela Joshe. Josh je pořádný kus chlapa. Musíš ho poznat. Je jeden z nejlepších policistů ve Wicklow, a přitom má tu nejmilejší povahu, jakou si umíš představit.“ Naklonila se ke mně. „Ne abys mu prozradila, že jsem to říkala. A Marcy provozuje obchod s dárky“ – otočila se a ukázala na průčelí domu přes ulici s nápisem Všehochuť – „támhle. Musíš se zastavit a prohlédnout si některé z Camových fotografií. Fotí přírodu. Marcy bere jeho obrázky do komisního prodeje. Jsou nádherné. Úchvatné. Nikdo neumí fotit jako Cam. Má skvělé oko.“

Sledovala jsem při Faylenině tirádě Camovu tvář a bavila se dokonalými rozpaky, které se mu rozlévaly po tváři, cukaly jemnými vějířky vrásek okolo oříškově hnědých očí a prohlubovaly rýhy na čele.

Při pohledu na obchod s jasně žlutou markýzou mě napadlo, jestli Marcy třeba nenajímá lidi. Na předním místě mého seznamu priorit, hned za koupí kosího koláče, bylo obstarání práce. Teď měl obchod zavřeno, ale v duchu jsem si udělala poznámku do svého úkolníčku, že se tam mám potom zastavit.

Faylene dodala: „Ale měla by sis pospíšit, Marcy si není jistá, jak dlouho ještě udrží obchod otevřený. Myslela si, že sem v létě pěší výlety a cykloturistika přitáhnou víc lidí, ale zatím je jich jako šafránu.“

„To je mi líto. Můžu nějak pomoct?“ S bolestným sevřením žaludku jsem Všehochuť vyškrtla ze seznamu potenciálních zaměstnavatelů. Když už byla řeč o šafránu – nabídky práce tady byly ještě vzácnější než turisti.

Faylene mě poplácala po ruce. „Jsi moc milá. Rozhodně si tvé nabídky ceníme. My to zvládneme, jako vždycky.“

Cam se narovnal. „Bylo mi potěšením, dámy, ale asi bych měl jít. Mám tu nějakou práci.“

„Vážně? Povídej!“ Faylene si promnula ruce.

Cam si omotal vodítko kolem ruky. „Za kavárnou byli pozorováni nějací vzácní ptáci a ta zpráva se komunitou ptáčkařů šíří jako požár. Oslovil mě jeden známý, který se věnuje pozorování ptáků, jestli bych nepořídil pár snímků. O nic moc nejde, ale měl bych se do toho pustit. Zrovna je dobré světlo.“

„Myslíš ty kosy?“ zeptala se Faylene. „Tak to máš spoustu času. Ve dne se obvykle neukazují. Vrať se těsně před půlnocí, aby ses stihl připravit.“

„Ty o těch ptácích víš?“ zeptal se.

„Ale Came,“ řekla Faylene s rukou v bok, „všichni ve Wicklow o těch kosech vědí, až na tebe, jak vidím. Vážně bys měl z těch svých hor sestupovat častěji.“

Podíval se na mě a já dodala: „Kosi tady jsou, co pamatuju. Přilétají mezi půlnocí a jednou hodinou. Zpívají ty nejkrásnější písně, jaké jste kdy slyšel.“

V jeho hlase zaznělo podezření. „To přece není normální. Nemyslím zpěv, ale tu půlnoc.“

Faylene namítla: „Tady kosi normální jsou, cukroušku. Ani se mi nechce věřit, že po všech těch letech najednou vzbudili takový poprask.“ Postavila se na špičky. „Ale jak vždycky říkám, darovanému koni na zuby nekoukej. Nebo v tomhle případě darovanému ptáčkaři. Udělám nejlíp, když půjdu těm návštěvníkům oznámit, že Všehochuť otevírá v jedenáct.“

„Ollie a já už bychom vážně měly taky jít,“ nadhodila jsem a podívala se ke kavárně. „Moc ráda jsem vás poznala, Came. Brzy na viděnou, Faylene.“

„Ano, ano!“ přikývla Faylene. „Velice brzy. A měla by ses někdy sejít s Marcy a seznámit holčičky. Tvoje maličká a Lindy-Lou se v cuku letu skamarádí.“

Kamarádi by se hodili. Čekala jsem, že návrat domů bude obtížný, myslela jsem ale, že se rychle přizpůsobím. Zapadnu do starých kolejí. Do známé rutiny. Že bude všechno jako dřív. Že já budu jako dřív.

Mělo mi dojít, že to není možné.

Bolest člověka změní.

Nemohla jsem se chovat jako dřív, protože už jsem nebyla tou osobou, co odtud odešla.

Což mi připomnělo, proč je tak důležitá ta porce kosího koláče. Potřebovala jsem odpovědi, které mi dá. Potřebovala jsem získat klid. Nejen kvůli sobě, ale i kvůli Ollii. Chtěla jsem být pro svou holčičku tou nejlepší mámou. Což znamenalo, že musím najít způsob, jak uzdravit svoje ztrápené srdce a svou duši, abych nedopadla jako moje matka, která se desítky let ztrácela kdesi v oparu hněvu a smutku a nevnímala nic než svou vlastní bolest.

Sehnula jsem se a zastrčila Ollii jednu z uvolněných plavých lokýnek zpátky pod čelenku. „Řekni na shledanou, Ollie.“

„Nashle! Pse!“ vykřikla Ollie a zběsile mávala.

Cam jí zamával a River mrskal ocasem.

Otočila jsem kočárek, popošla pár kroků ke kavárně a ztuhla.

Už jsem si nemusela dělat starosti, že Faylene mé matce vyzvoní, kde jsem byla. Protože máma byla tady. Se založenýma rukama stála před kavárnou a nahlížela dovnitř.

Kdybych pomalu vycouvala, možná by se mi podařilo uniknout…

Máma prudce zvedla hlavu, načež ji otočila doprava, jako by vycítila mou přítomnost.

Do háje.

Napochodovala ke mně. Snažila jsem se zamaskovat zděšený výraz. Seelie Earl Lindenová vypadala jako vždy dokonale. Plátěné kalhoty, zářivě bílá halenka, kožené sandály, velký bílý klobouk zakrývající většinu jejích vlnitých bílých vlasů po ramena, protkaných pramínky její původní měděné barvy, tmavé sluneční brýle a dvojitá šňůra perel. „Olivie Leigh má prostě nádherné oči, když je takhle mhouří, a její pleť nabírá opravdu půvabný odstín hnědé, nemyslíš?“

Máma nikdy nepoužívala Olliinu přezdívku. Tvrdila, že je to pro děvče směšné jméno a lidi si o ní budou myslet, že je kluk.

Jako kdyby to bylo možné, s jejími dlouhými vlásky, našpulenými rtíky, vyklenutým obočím a nosem jako knoflíček. Nemluvě o sukýnkách, které nosila, růžových blůzičkách lemovaných krajkou s monogramem na kapsičce a stejně růžových sandálkách.

„Babí! Hojhoj!“ broukla Ollie a zamávala.

Nenamáhala jsem se zmínit, že jsem Ollii namazala opalovacím krémem a že sluneční brýle hodila šestkrát na zem, než jsem to vzdala a strčila je do tašky na pleny, aby se nerozbily. Bylo to jedno. Před koncem dne bude do domečku doručen dětský klobouček proti slunci spolu s očekáváním, že bude používán.

„Ahoj, kulihrášku.“ Máma se shýbla, sevřela Olliiny nastavené prstíky a políbila ji na čelo.

Pohled na lásku, jíž máma Ollii zahrnovala, mi svíral srdce. Já sama něco podobného od matky nezažila pořádně dlouho. Jakkoli to bolelo, byla jsem vděčná, že Ollie chlad své babičky nepoznala.

A nikdy ho nepozná, pokud pro to můžu něco udělat.

Klid, připomněla jsem si. Klid.

„Jsi venku brzy,“ spustila máma.

Přestože to konstatování směřovala na Ollii – a nebyla to otázka – máma zvedla hlavu se zjevným očekáváním mé odpovědi.

„Vyrazily jsme… do knihovny.“ Nebyla to tak docela lež. S Ollií jsme skutečně měly v plánu se dopoledne v knihovně stavit. Po koláči. „Spíš mě překvapuje, že tady vidím tebe.“

Za celý život jsem matku nikdy neviděla v okruhu dvaceti metrů od Kosí kavárny. Vždycky si dávala velice záležet, aby se téhle části ulice vyhnula, a raději si zašla, jen aby jí na to staré kamenné stavení ani omylem nepadl zrak.

Její ruka teď vylétla k perlám. „Šla jsem kolem cestou na schůzi Vzpruhy a zastavila jsem se jenom proto, abych zjistila, co vyvolalo ten zmatek tady.“

Byl to dobrý příběh, ale já jí ho nezbaštila. Máma sice skutečně byla předsedkyní Výboru pro obnovu a oživení komunity, které se přezdívalo Vzpruha, ale jejich schůze se obvykle konaly v domě Coralee Dabadieové, dobré dva bloky odtud. Takže „jít kolem“ vyžadovalo celkem komplikovanou zacházku. Krom toho se máma ani slovem nezmínila o mojí přítomnosti v blízkosti podniku. To bylo krajně podezřelé.

Ukázala na srocení lidí na trávníku u kavárny. „Co se tu vlastně děje? Kdo jsou ti lidé? Jistě tu nejsou kvůli znovuotevření.“

Z chaosu uvnitř přeplněné kavárny vyčnívala neznámá žena, která se proplétala mezi stoly s tácem v ruce. Byla zhruba v mém věku, plus minus pár let. Neznámá, ale přece povědomá. Byla to Anna Kate Callowová? Nevypadala moc jako Zee, drobná blondýnka s rovnými vlasy obvykle spletenými do copu, jež s oblibou nosila rozevláté sukně, dlouhé šátky a visací náušnice. Anna Kate byla vysoká, možná něco málo přes metr sedmdesát jako já, a měla vlnité kaštanové vlasy. Na sobě měla džíny ohrnuté do půli lýtek a jednobarevné fialové tričko. Žádné nápadné náušnice. „To kvůli kosům. Komunita pozorovatelů ptactva je uchvácena. Údajně jsou vzácní. Myslím ty ptáky. Ne komunitu ptáčkařů.“

Blábolila jsem. Máma tak na mě působila.

Zalétla pohledem do kavárny a její štíhlé prsty zbělely, jak pevně sevřela perly – ty, co jí před více než čtyřiceti lety věnoval můj bratr (s tátovou finanční pomocí) k vůbec prvnímu Dni matek.

Je to smutné, ale já si na Andrewa Jamese Lindena, zlaté dítě a pýchu a radost mojí rodiny stejně jako města Wicklow, nepamatovala. Byly mi teprve tři roky, když ve svých osmnácti zemřel při autonehodě. Někteří ze zdejších obyvatel o mně mluvili jako o „jejda“ dítěti, o překvapení, které už moji rodiče tak pozdě nečekali. Máma byla ze zprávy o mém blížícím se příchodu zjevně v sedmém nebi, přestože všichni tady věděli, že Seelie Earl Lindenová si na překvapení nikdy moc nepotrpěla.

Bylo to štěstí, které se navždy vytratilo v den, kdy A. J. zemřel.

Máma se ušklíbla. „Ptáci? Pošetilost.“

„Seelie! Já snad omdlím! Vidět tebe tady u kavárny!“ zvolala Faylene bujaře a přišla blíž. „Předpokládám, že jsi slyšela ty zvěsti… Docela šokující, nemám pravdu?“

Máma se na Faylene zadívala s chladným úsměvem sevřených úst. „Nevím, co máš na mysli.“

Faylene na krku znovu naskákaly rudé skvrny. „Zvěsti o Anně Kate…“

Máma ji dál provrtávala pohledem, ústa sevřená do tenké, mrazivé čárky.

Faylene těkala pohledem z mámy na mě, ze mě na mámu. „No, ehm, už musím běžet.“ Ukázala vlevo, potom vpravo. „Ráda jsem vás obě viděla.“

„Pozdravuj ode mě Marcy, ano?“ loučila se máma se sacharinovou sladkostí.

„Rozhodně budu,“ zavolala Faylene přes rameno a spěchala pryč.

„Co to mělo být?“ zeptala jsem se, jakmile byla z doslechu.

„Víš, jak nesnáším drby, Natalie,“ hájila se máma pohrdavě.

Zmateně jsem se rozhlédla. Připadalo mi, že na nás všichni zírají, včetně lidí v kavárně.

„Odcházím,“ oznámila máma. „Jdete se mnou? Knihovna je na cestě ke Coraleeinu domu.“

Ztěžka jsem polkla. Rozhodování. Buď jsem si mohla stát za svým a jít si dovnitř pro koláč a odpovědi, po kterých jsem prahla… anebo ve své rozvrácené rodině udržet křehký mír.

„Jdeme,“ rozhodla jsem se a zdusila povzdech.

Smír stál za to, abych s matkou okamžitě odešla. Ale zítra ráno… zítra se pro svůj koláč vrátím.

Pak možná přijdu na to, proč se o Annu Kate Callowovou všichni tolik zajímají.

3.

„Kdy jste přítomnost kosů zaznamenal poprvé?“ zeptal se reportér.

Luk Barthelemy natáhl dlouhé, tenké nohy. „Jsou tu stejně dlouho jako já.“

„Jak dlouho v kavárně pracujete?“

„Pětadvacet let, ale ti ptáci jsou tady vážně dlouho. Skoro jedno století, jak jsem slyšel.“

Reportér protočil panenky a naškrábal si poznámku. „Je jich pokaždé čtyřiadvacet, jako v té staré dětské říkance? ‚Čtyřiadvacet kosů, zapečených v koláči…‘“

„‚A jak koláč rozkrojili, dali se ptáčci do zpěvu,‘“ Luk úryvek dokončil. „Znám ji. Zee jednou povídala, že tihle ptáci jsou nejspíš příbuzní.“

„Samozřejmě žertovala, viďte?“

„O kosech Zee nikdy nežertovala.“

Reportér si nebyl jistý, co na to říct. Poťukával perem a pak široce máchl rukou. „Vám tohle všechno nepřipadá divné?“

„Vůbec ne, ale co se zdá divné mně, může vám připadat docela jinak.“ Vstal a zastrčil židli. „Musím zpátky do práce. Dáte si ještě ostružinový čaj?“

„Ano, prosím. Zpropadeně nejlepší čaj, co jsem kdy pil.“

Anna Kate

„Doneslo se mi, že co nevidět půjdete studovat na doktorku, mladá dámo,“ oslovil mě pan Lazenby. Spodní ret měl vystrčený a čelist posazenou tak, jako by se chystal k boji.

Obešla jsem jeho židli, zvedla prázdné talíře a posbírala odložené příbory z nedalekého stolu. Jeho všetečnost mě nepřekvapila, protože zjevně šlo o všeobecný neduh, téměř stejně rozšířený jako nerespektování osobního prostoru. Všichni mě tady celé dopoledne objímali a moje ztuhlost jim při tom nijak nepřekážela. Neznali snad místní vůbec žádné hranice? „To je pravda. Přednášky začínají v srpnu.“

Dokončit bakalářské studium jako přípravu na medicínu mi trvalo dlouhých sedm let. Za tu dobu jsem dvakrát změnila školu, po matčině smrti si udělala pauzu a došly mi peníze na školné… takže byl zázrak, že jsem to vůbec dotáhla do konce. Po pravdě bych s tím skončila úplně, nebýt slibu, který jsem kdysi dávno matce dala.

„Hmmm,“ řekl pan Lazenby a věnoval mi dlouhý upřený pohled.

Vypadalo to, jako by se to ráno oblékl pro nějakou výjimečnou příležitost, měl na sobě vyžehlené kalhoty, zářivě bílou košili a červeno-bíle kostkovaného motýlka; už jsem ale pochopila, že je to jeho běžné, všednodenní oblečení.

Byl tady od otevření v osm hodin a nepůsobil dojmem, že by se chystal v dohledné době odejít, přestože už bylo drahně po desáté. Seděl vzorně rovný jako svíčka, s ubrouskem v klíně, a prohlížel si vidličku.

„Něco není v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Tenhle koláč nemá správnou chuť.“

„Otisi Lazenby,“ ozvala se Jena Barthelemyová z kuchyně, „viď, že neurážíš moje kuchařské umění? Tohle je Zeein recept na jablečný koláč, a ujišťuju tě, že získal hlavní cenu.“

Jena musela mít bionický sluch, jinak jsem si neuměla vysvětlit, jak ho mohla přes hukot v místnosti slyšet.

„Možná je to Zeein recept,“ pokračoval, „tenhle koláč ale chutná jinak než koláče od slečny Zee.“

„Skutečnost, že Zee odešla na věčnost, můžeme těžko změnit, nemám pravdu?“ Jena přišla k nám. „Bůh žehnej její duši. Časy se mění a my se musíme měnit s nimi, nebo ne?“

„Ale budu mít dneska v noci sny?“ zeptal se vysokým hlasem s nádechem paniky.

„Nevím. To ukáže čas, že ano?“ odpověděla mu Jena.

Projela mnou vlna úzkosti.

Dokud jsme tady na zemi, je úkolem nás strážkyň pečovat o stromy, starat se o ně, sbírat jejich lásku a zapékat ji do koláčů určených těm, kdo truchlí, kdo jsou osamělí. Měla bys pochopit, že když někdo tuto zemi opustí, pouta lásky se tím nezmenší, jen se posílí. Někteří lidé to těžko chápou, a tak je na koláči, aby určil, kdo potřebuje poselství nebo připomenutí; láska v koláči oba světy propojuje, a je to strážkyně stromu, kdo poselství předává.

„Hmmm.“ Zamračil se na vidličku, než si ji strčil do úst.

„Nemůžu uvěřit, žes v žádné restauraci nikdy nepracovala,“ dodala Jena. „Jsem ohromená.“

Jenže teď jsem byla tady.