SRDEČNÉ POZDRAVY Z ŘECKA

Copyright © Alena Damijo, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5517-9

Obsah

Malá technická poznámka:

Vypečená dovolená

Na sever, či na jih?

Lepší drahý vrabec v hrsti než laciný holub na střeše

Hoří, má panenko

Vždy počítej s tím, že se stane to, s čím jsi nepočítal

Držte si klobouky, letíme!

Kaliméra

Mare nostrum (naše moře)

Romantika psaná životem

Práce delegáta – pohádka, nebo peklo?

Sněhový Lindos

Ohříváček na zimu

Opa!

Plážoví gaučáci

Sedmý div světa

Čas přicházet a čas odcházet

Všechny krásy světa

Všem, kteří se těší na dovolenou jako z luxusních katalogů
cestovních kanceláří – zalitou sluncem a s rozesmátou rodinkou
vesele dovádějící na překrásné písečné pláži, rozprostírající se
vedle tyrkysově modrého moře.

Obzvláště pak věnováno těm, kteří ve sluncem zalitém rezortu zjistí,
že není všechno slunce, co se třpytí, že katalogy někdy navzdory zákonu o regulaci reklamy kecají a že své nejbližší sice velmi milujeme,
ale občas přijdou chvíle, kdy je nemáme moc rádi. Dokonce
i na vysněné dovolené v pozemském ráji!  

Malá technická poznámka:

Všechny postavy v této knize jsou smyšlené a vyprodukované přebujelou fantazií v dobách těžké prokrastinace, kdy bylo třeba uklízet anebo něco dodělávat do práce. (Ale dokopejte se k tomu, když termíny sice doutnají, ale ještě nehoří, a navíc je víkend.) Dobrovolně a bez mučení však přiznávám, že dětským hrdinům jsem občas do úst vložila výroky inspirované puboši z mého mezinárodního okolí, neboť se domnívám, že by lidstvo utrpělo nesmírnou ztrátu, kdyby některé perly náctileté moudrosti upadly do hlubin věčného zapomnění.

Vypečená dovolená

Mám tu smůlu, že myslím a plánuju moc dopředu. Někdo by možná oponoval, že to je naopak štěstí a obrovská výhoda pro život, ale každá mince má dvě strany a každý líc svůj rub. Tak je tomu naneštěstí i u nás budoucnomilů: Na jaře sním o letním koupání a houbaření, v horkém létě se těším na barevné podzimní listí, rozjasňující stále kratší a chladnější dny, a sotva vytoužený podzim konečně nastane, už se nemůžu dočkat Vánoc. (Zároveň mě však velice rozčiluje, když mi obchodníci cpou stromečky a rolničky už v říjnu, nebo ještě hůř na začátku září. Takové by měl rudonosý sob Rudolf kopytem kopnout do kolena!) A jen co skončí svátky a z pytle na recyklování se valí lavina balicího papíru, v níž můj choť zoufale hledá obálku s penězi od babičky (hodně štěstí, Kubo!), začínám surfovat mořem nabídek cestovních kanceláří. K listování lákavými letními zájezdy přikusuju pracny a vanilkové rohlíčky, protože sezona „nežerte to cukroví, ať zbyde na Vánoce“ se právě přechýlila do své druhé fáze, známé jako „proč to nikdo nejíte?!“.

Soustředit se na budoucnost je sice důležité, ale někdy se přistihnu, že tak moc myslím na nadcházející sezonu, že si pořádně neužívám tu současnou, protože jí nevěnuju dostatek pozornosti. A to jsem se na ni paradoxně až doposud tolik těšila! Navíc teď letí žití přítomností a vychutnávání si právě probíhajícího momentu, a to s ořechovou pracnou v jedné pracce a letním katalogem cestovky v té druhé asi není to pravé ořechové. Když je však obloha trvale olověná a produkuje jen neutěšené dešťové plískanice namísto sněhově bílé ladovské zimy (ta zůstala na těch vyhozených balicích papírech), snadno zatoužíte po troše toho světla, tepla a zářivého sluníčka. Tyto sladké letní chutě podněcuje i moje tapeta v mobilu, jíž je rodinné foto z loňské dovolené na Krétě, a protože i pro mou střední generaci je už mobil prakticky prodloužená ruka, mám mořskou romantiku neustále před očima.

Už brzy na podzim jsme se s manželem, jeho sestrou Terezou a jejím mužem Josefem dohodli, že příští léto pojedeme na společnou dovolenou k moři. Rozložíme zdroje a síly, ve větší skupině bude větší zábava a jejich i naše děti se spolu lépe zabaví. Tereza s Pepou milují cestování a v bezstarostném předdětném období sjezdili půl světa, takže s jejich bohatými zkušenostmi a jazykovou vybaveností je radost nejen někam jet, ale třeba se i ztratit. Nicméně jednu chvíli to bylo s naším velkolepým letním plánem dost nahnuté, protože se zdálo, že švagrovci zůstanou uvázáni u baráku. Ne svými třemi dcerami nebo hypotékou vyšroubovanou inflací, ale energickým zlatým retrívrem, kterého si v době pandemie vyprosily jejich holky a o něhož se nyní samozřejmě starají hlavně oni dva. Terezčina tchyně jim se Zlatíčkem dřív hodně vypomáhala, ale nedávno prodělala operaci kyčle a na jaře se postěhuje do panelákové garsonky v sousedním městě, takže to vypadalo, že bude buď zahraniční dovolená, nebo pes. Takže pes.

Kromě zlatého retrívra má Tereza ale také zlatého muže, který jí tuhle ve slabé chvilce navrhl, ať jede k moři s dětmi sama a že on se o pejska postará. Slabou chvilkou není myšlen spalující plamen nesobecké lásky, který prudce vzplanul po dvaceti letech manželství, ale fakt, že Josef na toto krásné kulaté výročí sňatku prachsprostě zapomněl a potřeboval si Terezu nějak udobřit. Přislíbil jí proto pobyt u moře jako relaxační dárek s tím, že on zůstane doma a bude pečovat o psisko i zahradu. Společně si pak jako rodina vyrazí s karavanem po Česku, a tím pádem můžou vzít Zlatíčko s sebou. Tak došlo ke kompromisu, kdy se pes nažral a dovolená zůstala celá, a z nouze zapomenutého výročí se stala ctnost.

Na sever, či na jih?

„Navrhuju nejdřív vybrat zemi a až potom konkrétní místo a hotel,“ praví světem protřelá Tereza při našem novoročním setkání v kavárně. „Začneme vylučovací metodou – kam rozhodně nechceš?“

Zapřemýšlím, protože takhle jsem nad tím neuvažovala; vždycky jsem spíš uvažovala nad tím, co chci, než nad tím, co nechci. Na pomoc proto šrotujícímu mozku pošlu energetickou posilu v podobě šlehačky, kterou dlouhou lžičkou vyjídám z vídeňské kávy. Napadá mě, že pokud se chci za pár měsíců vejít do loňských plavek, měla bych se trochu zamyslet nejen nad tím, co konzumuju, ale také v jakém množství. Zvlášť když jsem nedávno během dvou vánočních týdnů spráskala asi čtyři kila cukroví (to jest v podstatě kilo másla, kilo cukru, kilo ořechů a kilo bílé mouky), půl čokoládové kolekce na stromeček (i pro dospělé má trhání ze stromku své kouzlo), dvakrát obalovaného smaženého kapra s lahodným majonézovým bramborovým salátem, na sádle pečenou domácí husu s nadýchanými houskovými knedlíky a v neposlední řadě také silvestrovskou mísu chlebíčků a jednohubek. O energetické hodnotě zkonzumovaných nápojů raději taktně pomlčím.

Maximální příjem kalorií obzvlášť kontrastoval s jejich minimálním výdejem, neboť veškerý můj pohyb se omezil na domácí trojboj – rychlochůze k ledničce, štafetové nošení talířků a mističek k televizi a následně sprint na záchod během reklam. Toto intenzivní domácí sportování jsem si párkrát zpestřila také procházkami na čerstvém vzduchu, například jsem chodila s košem k popelnicím, do supermarketu pro rohlíky a jednou dokonce i k autu zaparkovanému před domem, to když jsme jeli vyjíst babičku. Kritikům takto pasivně strávených svátků bych chtěla vzkázat, že i při této zdánlivě minimální sportovní zátěži se dá urazit i dobrý půlkilometr za den, jak mi s talířkem včelích úlků na (rostoucím) bříšku nadšeně sdělil Kuba, který pod stromečkem našel chytré hodinky. Za mě to tedy byly velice šťastné, veselé a hlavně tučné Vánoce, při nichž jsme si kromě znalosti české filmografie značně rozšířili také objem pasu, boků a stehen.

„V Chorvatsku už jsme byli několikrát, takže tam ne. Nemusela bych ani do Egypta, i když tam teď jezdí tolik lidí,“ přerušila tok mých myšlenek Tereza. „Dá se sice pořídit celkem levně a je tam úžasně čisté moře, ale kromě pyramid tam nic není. A že bych se za nimi musela pouští táhnout v pětačtyřicetistupňovém horku, to opravdu ne.“

„Přesně, a taky bych se v Rudém moři bála žraloků,“ dodávám. „Já vím, že ta pravděpodobnost útoku je strašně malá, ale už když vím, že tam vůbec je, tak bych asi byla pořád lehce nervózní. A taky mi říkala známá, co tam byla loni, že je z pláže kvůli žralokům vyháněli už v půl šesté a po večerech tam chodily kontroly.“

„Vážně? No tak to v žádném případě. Takže vylučujeme Egypt. Co takhle Balt? Prý je to ohromný letošní hit, do Polska navíc není daleko, není to drahé a je tam spousta historie,“ navrhuje Tereza a nezapře tím v sobě gymnaziální učitelku dějepisu.

„Já ti nevím. Určitě je tam hezky, a co jsem slyšela, jsou tam čisté, dlouhé a prostorné pláže, takže máš i soukromí. Ale zase nemáš jistotu počasí. Může tam být teplo a třicet stupňů, ale kámoška mi vyprávěla, že se loni trefili do studené fronty a první půlku pobytu jim propršelo. Pak se sice vyjasnilo, ale pořád byla celkem zima a moře mělo jen asi šestnáct stupňů. Pochopitelně do něj ale vlezli, když už se tam takovou dálku táhli,“ zasměju se při vzpomínce na Klářino dramatické líčení letní arktické dovolené s kartami, pexesem a procházkami v holínkách a tlustých bundách po mokré písečné pláži.

„Já se chci v létě plácnout na sluníčku u vody a radši před horkem zalézt na klimatizovaný pokoj než se bát, že mi v moři umrznou nohy nebo že po desetiminutovém koupání skončím v místní nemocnici s hypotermií,“ říkám.

„Máš recht,“ souhlasí Tereza. Ač založením dobrodružná povaha, která vždycky preferovala adrenalin a vzrušení z poznávání nových míst před pohodlím, mateřství jí trochu obrousilo hrany. Celkem rychle pochopila, že pořekadlo „spokojená matka – spokojené dítě“ je sice pravdivé, nicméně pokud je dítko unavené, přetažené a protivné, těžko bude jeho matka spokojená, i kdyby si nakrásně zrovna plnila svůj velký cestovatelský sen. Navíc je Tereza stejně jako já po celoročním zápřahu doma i v práci ráda, že může týden ležet s knížkou u vody a její jediná činnost bude spočívat v koupání se a pendlování mezi mořem, jídelnou a opalovacím lehátkem.  

„Já bych to viděla na nějaké Středozemí – Španělsko, Itálie, Řecko,“ přemýšlím nahlas. „Bohatá historie, skvělá kuchyně. Máš garantované sluníčko, letadlem se tam dostaneš do tří hodin a spousta hotelů už dneska nabízí all inclusive s veškerým jídlem a pitím v ceně. Když pojedeme s cestovkou, tak to sice možná bude o něco dražší, než kdybychom vyrazili na vlastní pěst, ale zase se nemusíme vůbec o nic starat. Jen si to představ – jedním kliknutím koupíš z pohodlí domova zájezd, oni ti pak týden před odjezdem řeknou, v kolik máš být na letišti, po příletu tě dovezou až k hotelu a tam ti někdo týden vaří snídaně, obědy a večeře. A ještě ti připraví odpolední kafe, zákusek a naservíruje zmrzlinu. Všechno máš v ceně a nemáš tak žádné další výdaje a zařizování. Jediné, co za ten týden děláš ty, je, že to odřídíš na letiště a pak už jen řešíš, jestli půjdeš do bazénu nebo na pláž a co si dáš k jídlu. No nezní to báječně?“

Úplně jsem tímto svým projevem nadchla samu sebe. Coby asistentka výkonné ředitelky jedné menší, ale neustále se rozrůstající firmy totiž padá veškeré zařizování praktických věcí na má bedra – ředitelčiny služební cesty (letenky, transfery, ubytování, strava, program), spravování jejího nabitého diáře, sjednávání schůzek s klienty, termínů porad s kolegy a výročních schůzí se správní radou, to všechno včetně přípravy písemných podkladů, materiálů a pochopitelně občerstvení. V popisu práce mám i organizace firemních oslav, teambuildingových víkendů, vánočních večírků a vlastně čehokoli, co je potřeba. Kdykoli mi totiž ředitelka řekne „skoč“, není správnou reakcí na její žádost připomínka, že mi pracovní doba skončila už před dvěma hodinami, ale otázka: „Jak vysoko je třeba skočit?“

Manažerem času druhých jsem jak jinak i doma, kde je potřeba znát a zkoordinovat všechny aktivity naší sedmnáctileté Barunky a její o čtyři roky mladší sestry Natálky – kroužky, tancování, plavání, skautské schůzky a víkendy, rodičovské schůzky, termíny u zubaře, rovnátkáře, alergologa a kožaře. Také se očekává, že si budu pamatovat, kdo, co a kdy v širší rodině a mezi přáteli slaví, a že na to pořídím dárek a domluvím s oslavencem gratulační návštěvu. Nesmíme zapomenout ani na pověstnou neviditelnou druhou směnu, kterou představují nákupy, vaření, pečení, uklízení, praní, žehlení, jednání s úřady a dohlížení, aby děti měly do školy všechno, co potřebují: úkoly, svačinou a obalenými sešity a učebnicemi počínaje a nejrozličnějšími pomůckami konče („Mami, zítra ráno máme do školy přinést kaštany a špejle.“).

„Středomoří zní výborně,“ přitakává Tereza. „Tak to pak doma prober s Jakubem, i když si myslím, že třeba do Itálie chtít nebude. Zrovna nedávno vzpomínal na to, jak jsme těsně po revoluci párkrát jeli s našima podnikovým autobusem pod stan do Bibione, a protože to byly divoké devadesátky a pro Čechy bylo všude draho, vozili jsme si z domova paštiky, lančmíty, rybičky, polévky z pytlíku, dokonce i vlastní brambory, papriky a rajčata. Kuba třeba nemůže dodnes vidět lečo. Navíc se tam vždycky příšerně spálil a poštípali ho komáři, a protože je alergický, tak pak děsně otekl a mamka mu na ty boule přikládala kolečka cibule. Brácha tvrdí, že je potom tajně krájela do leča, aby nemusela kupovat drahé italské, ale není to pravda. Přidávala je totiž do buřtguláše,“ zamrká šibalsky.

„Ale jinak je v Itálii krásně, všechna ta historie a umění, to by se mi moc líbilo,“ zasní se a zahledí do dálky, kde asi vidí samu sebe, jak s nábožným obdivem prochází kolem nejslavnějších římských staveb. (Já si mezitím zcela přízemně představuju, jak se válím na lehátku a číšník mi přináší dobře vychlazený koktejl a mističku šťavnatých oliv.)

„Ne, neboj, vím, že jedeme na pobytový zájezd, a tudíž nebudu trvat na denních výletech po památkách! Taky se u nich nechci smažit v horku a do toho poslouchat kňourání našich dětí,“ dodává rychle, když vidí můj lehce zděšený výraz. Ráda bych teď zdůraznila, že nemám nic proti památkám a historii, naopak, taky se ráda seznamuju s místy, kde se psaly dějiny lidstva či jež jsou zajímavá svou přírodou nebo geografií. Ale neblahá zkušenost z letní poznávačky na jihu Itálie mě kdysi poučila nejen o vzletech a pádech římské civilizace, ale také o tom, že v červenci je v římském kamenném amfiteátru a na Forum Romanum proklatě horko. A taky mě tehdy napadlo, že ten, kdo pronesl slavnou větu „vidět Neapol a zemřít“, zřejmě stejně jako my hodinu šplhal ve čtyřiceti stupních na vrchol Vesuvu!

Lepší drahý vrabec v hrsti než laciný holub na střeše

Moderní doba nabízí značné množství způsobů cestování, až z toho někdy hlava přechází. Předně je třeba se rozhodnout, kdy takový zájezd objednáme – bude to hned v zimě, kdy se objeví poprvé, takzvaně first minute, nebo něco vybereme na poslední chvíli čili last minute?Obojí má svá pro i proti. Pátrání půl roku předem garantuje široký výběr hotelů i termínů, a ačkoli se cestovka pyšní „prvominutovou“ slevou, ta nutně nezaručuje nejvýhodnější koupi, i když se tak snaží působit. O tom jsme se ostatně sami přesvědčili na vlastní peněženku loni, když jsme pobyt na Krétě koupili hned v lednu s šestiprocentní slevou za akčních 17.000 Kč na osobu („limitovaná nabídka“, „nejlepší cena“, „bestseller předchozí sezony“, „pouze u nás“), kdežto v květnu jej bez jakékoli slevy nabízeli za 15.000 korun. Matematicky nelogické, ale nejsem Einstein, abych bystře postřehla skrytou logiku věci, pokud tam kromě oškubání zákazníka nějaká vůbec byla. Nakonec jsem náš zájezd objevila začátkem července v last minute za 12.500 a při pohledu na tu směšnou částku mě zabolelo u srdce.

Na druhou stranu ale zase nemám nervy na to čekat, jestli moje vysněná destinace zlevní, jestli tedy ještě vůbec bude k mání. Rovněž si s Jakubem musíme v práci včas nahlásit volno a dovolenou zkombinovat s dětskými tábory, a tak si radši připlatím za to, že budu vědět, kdy a kam jedu. Přitom si ještě můžu nakrásně namlouvat, že to byla výhodná akce se šestiprocentní slevou a že ušetřím i tím, že mladší dítě jede za polovic. A pak se na dovolenou můžu půl roku těšit a doufat, že se za tak dlouhou dobu někde něco nepokazí, a hlavně už se nebudu dívat, za kolik zájezd prodávají později.

Po kavárnovém dostaveníčku s Terezou jsme s manželem strávili několik večerů vybíráním míst a hotelů ve Středomoří a totéž dělala u sebe doma i švagřice. Její muž Josef se do výběru nezapojil, protože prohlásil, že on už svou letní destinaci zná a ví, že tam, kde bude on, bude zaručeně teplo, voda a bohatý animační program. Myslel tím samozřejmě skleník, hadici na zalévání okurek a energického psa.

K volbě společné letní dovolené přistupujeme velmi zodpovědně a nespokojujeme se s popisem cestovek plným superlativů, ale čteme si i hodnocení předchozích návštěvníků na nezávislých serverech. Vytipovaná místa si hledáme na Google mapách a procházíme se po nich pomocí geniální 3D funkce Street View. Díky tomu jsme třeba objevili, že jinak dobře vypadající hotel „hned u pláže přes místní komunikaci“ odděluje od moře rušná čtyřproudovka. Ani hotel „pouhých tři sta metrů od pláže“ není zárukou, že do Středozemního moře vstoupíte jen pár minut poté, co opustíte hotel. Jak si na serveru Tripadvisor postěžoval Slovák Martin (68), pláž je sice skutečně vzdálená tři sta metrů, ale vzdušnou čarou, a vede k ní poměrně spádná a nerovná cesta. Jeho slova potvrdila i Britka Mary (57), která dodala, že kvůli špatnému přístupu jí cesta trvala víc než deset minut a závěrečné schody měla problém vydýchat. Definitivní hřebíček do rakve výběru tohoto jinak velmi pěkného hotelu zatloukla moravská Milena (32), polská Beata (36) a Belgičanka Monique (41), které shodně tvrdily, že jejich malé děti byly z únavné cesty na pláž a následného stoupání do kopce zpátky k hotelu tak ztahané, že už pak k moři ani nechtěly capkat, a zbytek pobytu proto strávili u bazénu. Naše děti už jsou sice velké, ale zato s jejich rostoucím věkem klesá ochota chodit, takže tuto destinaci můžeme také směle vyřadit.  

Pozor si dáváme i u popisů a recenzí na samotný hotel. All inclusive je sice úžasné, ale také je důležité vědět, kdy se jídlo servíruje, některá místa například nabízejí snídani až mezi osmou a desátou ranní. To je skvělé, pokud ve volných dnech vstáváte jako já kolem deváté, ale už to nebude vyhovovat manželovi, který je tak brzké ranní ptáče, že jeho ráno já považuju za hlubokou noc. Jakub se totiž běžně budí sám od sebe kolem půl šesté (!) a jeho definice věty „zítra si trochu přispím“ znamená, že si poleží do šesti, a pět minut nato už si maže chleba.

Také je dobré vyčíst, jestli se veškeré krmení turistů provádí formou samoobslužných bufetů, či zda je některý chod pevně daný a servírovaný, kupříkladu večeře coby hlavní jídlo. Může se totiž stát, že jídlo potomkovi zvyklému jíst jen několik jednoduchých pokrmů nesedne, a pak máte na krku hladové, protivné dítě, které vám dá svůj nezasycený žaludek náležitě sežrat.

Zjišťujeme si i přesnou polohu a velikost hotelu, protože i to může ovlivnit, jestli si užijeme blahodárné ticho a klid, nebo zažijeme Divoký západ. „Středisko nacházející se v blízkosti místních barů a diskoték“ totiž bude přitahovat skupiny mladých Němců a Britů, kteří se touží s kamarády a hlavně hektolitry alkoholu nahlas bavit až do rána. Milovníci klidných rodinných dovolených by rovněž měli zbystřit, pokud hotel denně nabízí „bohaté animační programy pro všechny věkové kategorie“. V tom případě se pravděpodobně jedná o velký hotel, a tudíž tam bude hlava na hlavě. Může tak dojít i k pověstným bojům o lehátka, a i když se vám nějaká nakrásně podaří zabrat (například tím, že partner ranní ptáče přes ně v šest ráno hodí ručník), bude kolem vás po zbytek dne pobíhat a pokřikovat hejno malých, pištících dětí.

Kromě vzdálenosti od pláže a hotelového vybavení (je v ceně pobytu klimatizace? wifi? lehátka? osušky?) se díváme i na možnosti fakultativních zájezdů. Rádi poznáváme přírodu, kulturu a dějiny naší destinace, i když nejsme typy, jež chtějí celou dovolenou někde trajdat. Nedokážu však strávit týden pouhým opalováním se u vody, aniž bych vytáhla paty z rezortu, a nikdy mě proto neosloví pobytové nabídky, jejichž jediná přidaná hodnota je výlet na jinou pláž či do akvaparku. Nabídněte mi však nějakou památku, ideálně v místě, kde si pak ještě mohu ve stínu vychutnat výbornou ledovou kávu či chutné jídlo, a jsem celá vaše!

Kvůli našim kritériím, u nichž coby nezbohatlíci a průměrní středostavovští zaměstnanci žel musíme především brát značný ohled na cenu, postupně vyhazujeme nabídky, které nás předtím na první dobrou zaujaly. Nakonec dochází na lámání chleba v podobě rozhodování se mezi jihošpanělským Slunečným pobřežím Costa del Sol a řeckým ostrovem Rhodos. Španělsko se zamlouvá hlavně Kubovi a vehementně se nás snaží přesvědčit, že se do Španěl chtěl vždycky podívat a že to nemá nic do činění s jeho láskou k fotbalovému klubu Real Madrid.

„Cestovní kancelář tu nabízí fakultativní výlety na Gibraltar či do měst Cordoba, Ronda, Granada a Sevilla, které jsou kulturou a historií doslova nasáklé. A Bára s Natálkou chodí tancovat, takže by se podívaly do domoviny flamenca a tanec si procvičily přímo v místě jeho vzniku,“ dodává k obhajobě Pyrenejského poloostrova Jakub. Tento poslední důvod je tak chatrný, že mi připomněl větu z populárně-naučné knihy o řečnictví a řeči těla: „V tomto bodě bouchněte pěstí do stolu, neboť je to nejslabší argument, a úderem mu tak psychologicky a audiovizuálně dodáte na síle.“ Na závěr své prošpanělské řeči pak Kuba uvedl, že sangria chutná daleko líp než ouzo. (Ekvivalent dvojitého bouchnutí pěstí do stolu.)

Zcestovalá švagrová mu na to všechno opáčila, že Cordoba a Sevilla jsou sice překrásné, ale ne v tropickém horku, a že na Gibraltaru je jen velká skála s drzými opicemi. A co se tancování týče, můžou se děvčata naučit zorbu a my jim k tomu budeme tleskat při pití retsiny, tradičního řeckého vína s příchutí pryskyřice.  

Plánovací akce vrcholí při dnešním rodinném setkání, kdy dáváme prostor k vyjádření i dcerám. Jejich názor nás sice zajímá, ale hlavně se sichrujeme, že nám dětičky později neomlátí o hlavu, že jsme je proti jejich vůli vytáhli někam, kam vůbec nechtěly a kde se jim tudíž nelíbilo. Starší Bára podporuje svého otce, kdežto třináctiletá pubertální Natálka dramaticky prohlašuje, že do Španělska ji dostaneme jen přes její mrtvolu, a to na kousky rozlámanou na všech dvě stě šest kostí a kostiček. Když se podivím, kde se bere ten zkušenostmi nijak nepodložený odpor k tak krásné zemi, dozvídám se, že její spolužačka Kristýnka Španělsko loni v létě navštívila a těžce ji zklamalo.

Nechápu, jak se někomu může nelíbit v Andalusii, a tak mi Natálka celý problém detailně vysvětluje: „Bydleli daleko od moře v nějakém příšerném hotelu, kde bylo hnusné jídlo a malý bazén plný malých uřvaných prcků. Wifina pokrývala jen lobby hotelu, takže musela používat svoje data, ale ta jí vydržela jen dva dny a rodiče jí odmítli přikoupit wifi, i když stála jen dvě eura na den. Že prý má poznávat nové prostředí a užívat si, že je v cizině! A ještě k tomu pak Kristýnu její matka donutila jet na nudný výlet do nějakého starého města, kde nebylo vůbec nic zajímavého a průvodce je tahal od jednoho starého baráku k druhému.“ Dlužno dodat, že nudným, starým a ničím nezajímavým městem je v tomto případě myšlena víc než dva tisíce let stará Cordoba, jejíž památky jsou zapsané na seznamu světového dědictví UNESCO. Chudák Kristýnka, takhle zkažené prázdniny, které se mohly tak produktivně strávit civěním do telefonu!

Děti švagrovců, s rozkošným českým rýmem pojmenované Anna (15), Hana (12) a Jana (9), hlasují stejně jako já pro Rhodos. Vlastně to není tak docela pravda, protože Hanička prohlásila, že touží jedině po Jižní Koreji, a jinak je jí to jedno.

„Proč právě po Koreji?“ ptám se překvapeně. Kdyby řekla Karibik nebo Maledivy, tak to pochopím, ale Korea?

„Protože poslouchám Blackpink,“ odvětí.

„Co je Blackpink?“ vyzvídám nechápavě dál.

„No přece K-pop skupina,“ opáčí tónem, který bych použila já, kdyby se mě někdo zeptal, co jsou Beatles. Jako kdyby byl jakýsi K-pop úplně běžný hudební styl uprostřed Čech! I když třeba teď mezi mladými je, co já vím? Už jsem přece jenom stará vykopávka z minulého století, co až do této chvíle netušila, že něco jako populární korejský pop vůbec existuje.

„K-pop je debilní,“ ucedí Anička, což Hanku samozřejmě vytočí a začnou se hádat, jestli je lepší Blackpink, nebo Marek Ztracený.

Nebudu lhát, že mě to jako matku dvou pubertálních dcer, jež se rafají kvůli kdejaké kravině, v skrytu nepotěšilo – není to jen u nás! Já si totiž při dceřiných hádkách kolikrát kladu otázku, kde jsme jako rodiče udělali chybu, protože jsem si naivně myslela, že tato soupeřící fáze končí s mladším školním věkem. Soudě dle současného stavu slovních a místy i fyzických bitev to však zatím spíš vypadá, že první stupeň základky byla pouhá rozcvička před zahřívacím kolem středoškolského armagedonu.

„Tak to by stačilo, dost hádání,“ prohlásí klidným, ale rázným učitelským hlasem Tereza a debatu („my se nehádáme, my si jen vyměňujeme hudební názory“) utne. „Ateď zpátky k dovolené, nebo zůstanete doma s tatínkem a budete celý týden makat na zahradě.“

Taková možnost holky zdravě vystraší a okamžitě zmlknou. I já bych sklapla podpatky, protože si doteď vzpomínám, jak jsme s bráchou a ségrou každé léto otročili u pedantické babi na zahradě a pleli desítky jejích zeleninových záhonů. Nikdy jsme to neudělali dobře, občas omylem vyškubli místo plevele nějakou bylinku či rašící petržel a dostali pak za to pořádného sprďáka. Ještě horší práce však bylo obírání černožlutých housenek běláska z květáku, brokolice a ze zelí. Doteď se mi dělá špatně, když si vybavím, jak se mi lechtivě kroutily v prstech, a když jsem trvala na používání tlustých zahradních rukavic, babička se vztekala, že jsem přecitlivělé městské dítě.

Anička s Haničkou se tedy rychle hází do klidu, i když jsem si všimla, že se tajně kopou pod stolem. I přesto však Áňa dokáže klidným hlasem vysvětlit, že ona preferuje Řecko, protože právě čte Percyho Jacksona, a tudíž ji zajímají řecké báje a pověsti. Hned poté se na chvilku zamyslí a přemýšlivě se zeptá Terezy: „Mami, není náhodou Rhodos ten ostrov, kde stával rhodský kolos?“

„Správně, socha boha slunce Hélia, jeden ze sedmi divů antického světa,“ přitakává Tereza, potěšena, že aspoň jedno její dítko se zajímá o historii.

„Tak tam chci!“ zvolá Anička.

Hanka trpitelsky protočí panenky, probodne sestru pohrdavým pohledem a zamumlá, že Soul je ohromující i v dnešní době, ale naštěstí jí nikdo nevěnuje pozornost. Malá devítiletá Janička se raduje, že uvidí div světa, a ptá se, jestli si s sebou může vzít velké nafukovací kolo ve tvaru jednorožce. A tak je rozhodnuto – pojedeme na Rhodos!