Verity Bright

Smrt na plese

Verity Bright

Smrt na plese

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

DEATH AT THE DANCE

Copyright © Verity Bright, 2020

First published in Great Britain in 2020
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Libuše & Luboš Trávníčkovi, 2024

ISBN 978-80-284-0047-7

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

TROCHU VÍC O KNIHÁCH LADY SWIFTOVÉ

Každý svatý má minulost.
Každý hříšník má budoucnost.

Oscar Wilde, Bezvýznamná žena

Kapitola 1

Eleanor se přikrčila u nohou postele, zatímco jí na hlavu pršelo roztříštěné sklo. „Ach, to je ale k vzteku!“ Z ohnivě rudých kudrn vytřásla větší střepy a bystré zelené oči upřela nahoru na strop, nyní zbavený ozdobného lustru; ze sádrové rozety vyrůstal jen drát.

„Taková nepříjemnost!“ Dlouhou bambusovou hůl, zodpovědnou za vzniklou škodu, mrskla na postel, nazula si trepky a přešla přes sklo, které jí pod nohama křupalo. Se svou štíhlou postavou v šedém hedvábném pyžamu vypadala každým coulem jako studentka bojových umění. Otevřela dveře a odskočila zpátky. „Clifforde! Prosím, nečíhejte takhle venku! Vylekal jste mě k smrti.“

Její majordomus nechal ruku v bílé rukavičce připravenou k zaklepání opět klesnout. „Omlouvám se, má paní, ale poněkud se obávám, že to se stalo už dávno.“

„Cože? Jen se tady podívejte.“ Letmo na něj pohlédla a zachytila to zajiskření v jeho očích. Uvědomila si, že se na něj usmívá. Clifford nebyl jen majordomem jejího zesnulého strýce, navzdory rozdílnosti jejich společenského postavení byl i jeho přítelem. A to se přeneslo i na její osobu.

„Vlastně, nechoďte dál. I když dovnitř jít nejspíš budete muset.“ Otevřela dveře, aby mohl do pokoje nahlédnout. „Možná jste zaslechl nepatrné zarachocení.“

„Vskutku, má paní. Pan Penry telefonoval z řeznictví ve vesnici, jestli bychom byli tak hodní a ten rámus přitlumili.“

„Ohromně legrační.“

Clifford dvakrát zatáhl za šňůru od zvonku v čele Eleanořiny postele. „Nedělejte si starost, dámy to rychle zvládnou, vzhledem k okolnostem.“

„Okolnostem?“

„Že vám zbývá přesně třicet sedm minut, než budeme muset odjet.“

„Jemináčku, to není moc času. Ale počkejte, musíme odjet kam?“

Clifford si upravil dokonale zarovnané manžety košile. „Jestli si vzpomínáte, má paní, Fenwick-Langhamovi pořádají maškarní ples a já vás tam povezu rollsem.“

Eleanor zvedla z nočního stolku strýcovy kapesní hodinky. Našla je, když po jeho nečekané smrti zdědila Henley Hall, a ponechala si je jako upomínku na vzácné chvíle, které s ním strávila. „Třicet sedm minut je –“ pohlédla dolů na své pyžamo – „bohatě času. A jsem si jistá, že dámy budou… ach! Už jsou tu.“

„No ne, pane na nebi!“ Hospodyně paní Buttersová vpadla rozrušeně dovnitř a třeštila oči na hromadu skla a stříbrného kování lustru. „Díkybohu, že tu nebyl pan Gladstone, měl by tlapy plné broušeného křišťálu.“

Gladstone byl postarší buldok, kterého Eleanor zdědila s Henley Hallem a s mnohým dalším po zesnulém strýci.

Paní Buttersová zvedla oči od nepořádku na podlaze. „Ale důležitější je – jste v pořádku, má paní?“

„Ano. Jsem úplně v pořádku. Pojď dál, Polly.“ Eleanor se nepotřebovala podívat za dveře, věděla, že tam mladá služebná čeká.

Polly vběhla na štíhlých nohou dovnitř a rozhlédla se po pokoji. „Ach, krindy pindy!“

„Ano, Polly, ach, krindy pindy, vskutku,“ přitakal Clifford. „Ale nemějte obavy, Její Jasnost pro tuto chvíli už s tréninkem bojových umění skončila, tak laskavě ukliďte následky.“

Eleanor na něj tázavě zvedla obočí. Jak to mohl vědět? „Víte, Clifforde, jen jsem si myslela, že vzhledem k událostem posledních pár týdnů by bylo dobré se lépe připravit. Proto ta trocha výcviku v sebeobraně.“

„Zajisté, má paní, samozřejmě za předpokladu, že útočník se vás chystal napadnout z lustru.“

„Velice legrační. Já si ovšem myslím, že je škoda, že baritsu zaniklo tak rychle; mně se dost líbí. Jak víte, praktikoval ho Sherlock Holmes.“

Clifford si odkašlal. „Sherlock Holmes vskutku praktikoval jistou formu bojových umění, má paní. Jsem však přesvědčen, že správný název ve skutečnosti zní bartitsu, s vloženým prostředním ‚t‘. Je to totiž slovo vytvořené křížením jména tvůrce tohoto bojového umění, pana Barton-Wrighta, a džiu-džitsu. Bohužel pánský klub Bartitsu ukončil činnost před sedmnácti lety v roce 1903, má paní, třebaže pan William Barton-Wright ve výuce svého systému pokračuje.“

Eleanor nikdy nepřestala žasnout, jak moc toho její majordomus zřejmě ví o jakémkoli tématu pod sluncem. Jakmile byl nepořádek uklizen, udělala paní Buttersová poloviční pukrle. „Budete si přát ještě něco, má paní? Nemá vám Polly pomoct s oblékáním?“

„Proboha ne!“ Odpověď z Eleanor vylétla poněkud moc rychle. „Chci říct, ne, děkuju vám. Musím si ještě promyslet, který z těch mučicích nástrojů z hedvábného brokátu si zvolím jako pokání pro dnešní večer.“

Hospodyně se zachichotala, a když odváděla Polly z pokoje, zamrkala přes rameno na Eleanor. Clifford zdvořile zakašlal. „Možná by bylo dobré, jak se myslím říká, trochu sebou hodit?“

„Pchá, to vím i bez vás, že se musím dobře ohodit.“

Clifford nehnul ani brvou. „Vyrozuměl jsem, že se dostaví i několik lidí, se kterými jste se už setkala před dvěma měsíci na obědě pořádaném lady Fenwick-Langhamovou v růžovém sadu.“

Zaúpěla a padla zády na postel. „To teda bude něco! Ta přísná vdova a její sentimentální neteř, a podpantoflák a jeho americká manželka, která si s rozkoší utahuje z nedostatku mého módního vkusu.“

„A samozřejmě jistý džentlmen…“

Eleanor se zvedla do sedu. „Cože! Ach ne, plukovník Bardifoot-Puttleton ne. Ať udělám cokoli, zdá se, že s ničím nesouhlasí.“

„Je to plukovník Puddifoot-Barton, má paní. Nositel vysokých vojenských vyznamenání. Pravda, může být navenek trochu… sžíravý, ale jestliže proniknete –“

„Člověk by musel pronikat do veliké hloubky, než by u toho člověka narazil na nějaké pozitivní rysy. A upřímně řečeno, já na žádné pronikání do hlubin nemám náladu. Snažila jsem se s ním vyjít, jenže on má bezkonkurenční schopnost obrátit i prosté ‚Dobrý den, plukovníku, jak se máte?‘ ve vypovězení války!“

Clifford vzal dvoje šaty pověšené na dveřích jejího šatníku a opatrně je položil na postel vedle ní.

„Je to tak, má paní, ovšem já jsem popravdě nemluvil o plukovníkovi, nýbrž o dosti mladším džentlmenovi.“

Při jeho poslední poznámce zčervenala a snažila se tvářit lhostejně. „Hm ano, Lancelot.“ Zadívala se na rozložené šaty. „Které by se mu podle vás líbily?“ Plácla se do čela. „Ach, tohle jsem nechtěla vypustit z úst.“

Clifford se usmál. „Řekl bych, má paní, že ten džentlmen vás s radostí uvidí v kterýchkoli z nich. Avšak, když už se ptáte, tuším, že ty modré šaty upoutají jeho zrak zcela určitě.“

„Dobrá, v tom případě si obléknu ty červené! Nedopustím, aby na mě celý večer poulil oči. Mám tam být za dámu.“

„Hm, dokud dýcháme, doufáme,“ zabručel Clifford, když odcházel z pokoje.

Eleanor, samotná v ložnici, ze sebe stáhla pyžamo a hodila ho na hromádku na postel. Když otevřela šatník, neubránila se úsměvu. Paní Buttersová ji předchozího dne překvapila velice vkusně ušitou soupravou závěsných kapes na ukládání oblečení. Byly z hedvábného voálu světle zelenomodré barvy a bezvadně se hodily na punčochy.

Zvolila poloprůhledné, leskle černé, rychle si je natáhla a z postele popadla červené šaty. Uprostřed oblékání se zarazila a zamračila se. Clifford určitě věděl, že ona si vybere ty, které jí nenavrhl. Hlupačka, málem mu na to skočila. Sáhla po modré róbě. Jenže, počkat, co když to byl bluf na druhou?

Pětatřicet minut poté za sebou zavřela dveře ložnice a pokusila se elegantně sejít ze schodů, ovšem vlečka dlouhých šatů jí podrážela nohy a málem zcela zmařila její úsilí. Nakonec si vybrala smaragdově zelenozlatou róbu. Bývala její matky, ale Eleanor padla dokonale. Po zmizení jejích rodičů ponechal strýc matčino oblečení na Hallu a Eleanor se velmi zaradovala, když na něj nečekaně narazila poté, co panství zdědila.

Paní Buttersová, Polly a kuchařka paní Trotmanová stály v řadě ve vstupní hale.

„Co myslíte, dámy, můžu v tomhle jít?“

„Ach, má paní, vypadáte jako princezna.“ Paní Buttersová ji uchopila za ruce, roztáhla jí paže a zakvokala pyšně jako kvočna.

„Dokonalá volba, má paní. Budete hvězdou plesu, o tom žádná.“ Paní Trotmanová se usmála.

Polly si otřela z tváří slzy a paní Buttersová se natáhla, zvedla dívce bradu a zavřela jí doširoka otevřenou pusu.

„Děkuju vám, dámy. Jen upřímně doufám, že vůbec žádnou hvězdou nebudu. Hodlám proklouznout dozadu, jen tak postávat v přítmí a doufat, že si mě nikdo nevšimne, a já tak uniknu celé té nudě společenských jemnůstek.“

„Možná jedny oči by byly fajn,“ zamumlala paní Trotmanová.

„Trotmanko!“ vyletěla paní Buttersová. „Trochu slušnosti, prosím. Odpusťte, má paní, já jí ten nevymáchaný jazyk vymáchám tak, že se to už víckrát nestane.“

Všechny se hihňaly, Polly na svých dlouhých nohách nadšeně poskakovala.

„Tak mi držte palce,“ požádala Eleanor. „Doufejme, že je tahle róba oklame a oni si neuvědomí, že pod ní mám ve skutečnosti k dámě tak daleko jako žába v gumácích.“

Vykročila k domovním dveřím.

„Dobře se bavte, má paní.“ Paní Buttersová jí přidržela otevřené dveře a pohladila ji po paži. „Vypadáte naprosto úchvatně – rozhodně nejkrásnější žába, jakou jsem kdy viděla.“

„Děkuju vám.“ Eleanor vřele zamrkala na dobrosrdečnou hospodyni a zalitovala, že tu tahle žena nežila, když ona byla dítě.

Clifford už předjel s rolls-roycem a trpělivě čekal. Byl večer na počátku června a vál teplý, vlahý větřík varující před deštěm. Když Eleanor došla k vyštěrkované příjezdové cestě, paní Buttersová křikla: „Panebože, vlečka, má paní!“

Eleanor vděčně kývla hlavou, povytáhla vlečku šatů a přistoupila ke dveřím na straně šoféra.

Clifford zvedl jedno obočí. „Má paní?“

„Ne, nic takového. Budu řídit, děkuju vám, Clifforde. Potřebuju si to trochu procvičit.“

Prohlédl si ji odshora dolů. „V těchhle šatech? Jste si jistá, že je to moudré?“

„Ovšem, proč by nebylo?“

„Obávám se, má paní, že jak šlápnete na brzdy, odlomíte si podpatky a při pohybu řadicí pákou dopředu dozadu si roztrhnete vlečku.“

Zadívala se na něj. „Jste strašný člověk a vy to víte.“

„Laskavá slova, má paní. Pojedeme?“ Ukázal na dveře na straně spolujezdce, a aniž čekal na odpověď, vykročil napřed. Pak vklouzl za volant a pokynul směrem k přihrádce na odkládání rukavic. Ležela v ní maska dokonale ladící s jejími šaty.

Kapitola 2

Clifford objel kolem velkolepého podkovovitého vstupu do Langham Manoru a zastavil na úpatí širokého kamenného schodiště stoupajícího k majestátnímu sloupovému vchodu. Z každého okna se linula světla a lucerny na každém schodu ozařovaly okázalé girlandy růží obtočené kolem každého centimetru sloupkového zábradlí po obou stranách až ke vstupním dveřím. Při pohledu na tu pohádkovou atmosféru si Eleanor povzdechla.

„Jsme tu, má paní. Pozvání znělo na půl osmou, tudíž tři čtvrtě na osm je dostatečně včas.“

„Držte mi palce, Clifforde,“ požádala ho Eleanor.

Clifford se usmál. „Všechno bude v pořádku. Možná se jen vyhýbejte politice, náboženství a plukovníkům.“ Pokynul hlavou sluhovi a dveře auta na její straně se jako kouzlem otevřely.

Sandford, majordomus na Manoru, na ni čekal nahoře na schodech.

„Dobrý večer, Sandforde. Jak se vede?“ zavolala Eleanor, zatímco se snažila pochopit smysl metrů látky, která tvořila vlečku jejích šatů.

Clifford za volantem zakašlal. „A možná se pokuste vystříhat přátelení s personálem. Myslete jako ,dáma‘.“

Když se Eleanor konečně podařilo z auta vystoupit, zamračila se. „Víte, Sandforde, chystám se poslat Clifforda zpátky do školy pro majordomy, aby se naučil, jak se má mluvit s paní domu.“

Sandfordovi zajiskřilo v očích, jak potlačoval smích.

„Pane Sandforde, prosím, mějte se dnes večer na pozoru před lady Swiftovou,“ zavolal Clifford na svého přítele. „Kdyby se věci začaly vyvíjet nepříjemně, víte, kde mě zastihnete. Ovšem pokud bude potřebovat finanční záruku, aby byla propuštěna na kauci, hm, pak jsem se odstěhoval a nezanechal novou adresu.“

Sandfordovi se roztřásla ramena potlačovaným smíchem, ale rychle se opět uklidnil. „Samozřejmě, pane Clifforde. Lady Swiftová bude v nejlepších rukou.“

Eleanor, která začala stoupat po schodech, protočila oči. „Sandforde, Clifford je skutečně zloduch. Jsem si jistá, že vy takhle s lady Langhamovou nemluvíte, nemám pravdu?“ Když uviděla ten zděšený výraz, přikývla. „Přesně jak jsem si myslela. A teď pojďme na to. Čím dříve začneme, tím dříve skončíme, to je moje motto.“

„S veškerou úctou, má paní, ale ples už začal. Všichni ostatní hosté už před nějakým časem dorazili.“

„Ano, dobrá, i tohle můžete vyčíst Cliffordovi. Dělal takový rozruch kolem toho, jaké šaty si mám vzít, a pak jsme se ještě dohadovali ohledně mého řízení auta.“ Asi v půlce stoupání po schodech se Eleanor ohlédla přes rameno a zaúpěla. „Nemohl byste mi nadzvednout konec těch pekelných šatů? Je tak zamotaný, že skoro nemůžu hýbat nohama.“

Sandford tu spoustu látky rozmotal a roztáhl po schodech dolů. „Teď by to mělo být v pořádku, má paní.“

Doprovodil ji do vestibulu vyzdobeného obrovskými vázami s bílými liliemi a gardéniemi. Když procházeli kolem širokého dvojitého schodiště, provoněným vzduchem se linula hudba komorního orchestru.

Při příchodu do tanečního sálu Eleanor zalapala po dechu. Sytě krémové stěny oválné místnosti stoupaly do výše dvou podlaží. Každý z klenutých vchodů zdobily pozlacené štukové reliéfy vinoucí se ve spirálách až ke stropu. V hlubokém výklenku mezi každými dveřmi, zvýrazněném dalšími reliéfy listí a větví vinoucích se vzhůru, stála nějaká socha. Z kupolovitého stropu visely křišťálové lustry. Na parketu dámy s tvářemi zahalenými závoji v duhových barvách rozmlouvaly za zvuků orchestru s maskovanými džentlmeny v černých oblecích. Vykročila vpřed.

„Má paní, možná mi laskavě dovolíte, abych vás ohlásil?“

„Ach ano, ovšem.“ Eleanor vychovávali bohémští rodiče v zahraničí, a ačkoli po jejich zmizení navštěvovala přísnou internátní dívčí školu, společenskou etiketu si nikdy neosvojila.

Sandford dal znamení kapelníkovi malého orchestru a ten naznačil hudebníkům, aby hráli sotto voce. Všechny hlavy se otočily k ní a místnost se ztišila.

„Lady Eleanor Swiftová z Henley Hallu.“ Sandford pokynul kapelníkovi a hudba opět spustila naplno.

Přes mramorovou podlahu hladce proplula vysoká padesátnice s pevně staženými prokvetlými kadeřemi, tmavomodrýma očima a rozevřenými pažemi. „Drahoušku Eleanor, tady jste, nebožátko! Copak se vám stalo?“

„Dobrý večer, lady Fenwick-Langhamová,“ pozdravila Eleanor. „Ehm, pokud vím, nic strašného.“

„Ale přicházíte jako poslední o čtvrt hodiny později. Zdrželi jsme zahájení tance, abyste mohla být ohlášena. A říkejte mi Augusto, drahoušku.“

„Ach! Ano, odpusťte mi obojí.“ Eleanor se rozhlédla kolem sebe, toužila změnit téma hovoru. „Tohle… tohle je ale skvělé prostředí.“

Svraštěné čelo hostitelky se okamžitě vyhladilo. „Ach, líbí se vám? Je báječné vidět tu plno vířících šatů a smokinků. Pořád Haroldovi říkám, že bychom tohle měli pořádat častěji.“

Lorda Fenwick-Langhama vyvedlo z míry, když zaslechl své jméno. „Eleanor, má drahá, jak se vede?“

„Moc dobře, děkuji, eh, Harolde.“ I když je měla ráda oba, ve společnosti tohoto starého pošetilce s neformálními způsoby se přece jen cítila uvolněněji než s jeho nóbl manželkou s přehnanými manýry.

„Pořád celá, a ani na vašich krásných šatech není moc známek po sežehnutí.“ Otočil se a pohladil manželku po paži. „Dobrá práce, miláčku.“

„Co to plácáš, Harolde?“

„Nic, nic, květe mého života. Jenom ti blahopřeju, že jsi Eleanor nezpražila přespříliš za to, že se tak neomluvitelně zpozdila.“

Luskl prsty na sluhu a zmocnil se tří plných šampusek. Jednu podal Eleanor a pošeptal jí: „Dejte si kapku bublin, všechno pak poběží mnohem hladčeji.“

Eleanor potlačila zahihňání a přijala nabízenou sklenici. „Tedy, uspořádat něco takového musí být těžký úkol.“

Obočí lady Langhamové vystřelilo až k linii vlasů. „Čistě jen mezi námi dvěma, drahoušku, zvládnout tuhle zábavu byla pro mě nejstrašnější noční můra. Nevěřila byste, kolik katastrof jsem dneska od čtyř odpoledne odvrátila.“

Lord Langham přikývl. „Není to ta nejkouzelnější kachnička?“

Eleanor se urputně snažila přijít na to, kam se má podívat. „Odpusťte, Harolde, ,kachnička‘?“

„Ano. Klidná, navenek dokonale vyrovnaná. Ale pod oblečením šlape vodu a maká jako divá! Proto má tak obrovskou sukni!“ Harold řval smíchy nad svým rádoby vtípkem a objal manželku jednou rukou kolem ramen.

K Eleanořině úlevě si lady Langhamová potěšeně pomlaskala a plácla manžela po obtloustlém břiše. „Běž najít Lancelota, drahý. Pověz mu, že Eleanor dorazila… konečně.“

„Dobrý nápad, Augusto, staruško moje. Chlapec se už skoro hodinu tajně vykrádá ven a zase dovnitř a předstírá, že vás nehledá, drahá Eleanor.“ Dříve než se stačil vydat pátrat po Lancelotovi, zahlédl plukovníka Puddifoot-Bartona. „Puddersi! Chlape, máte prázdnou sklenici, že se nestydíte! Ale od šampaňského se radši držte dál. Ve vašem věku by vám příliš mnoho bublin přivodilo smrt. Honem kapku brandy…“

Postarší plešatící plukovník mu zasalutoval, zachytil Eleanořin pohled, svraštil rty a zdálky upjatě kývl hlavou.

Opětovala ten méně než srdečný pozdrav a otočila se zpátky k lady Langhamové, která ji vzala za paži.

„S plukovníkem si nedělejte starosti, drahoušku. Jemu prostě čtyřicet let koloval v žilách vojenský dril a žádná dobrá paní manželka ho nezjemnila. Harold ho má opravdu moc rád… z nějakého důvodu. Ach, koukněte, tamhle jsou vikomt a vikomtka Littletonovi. Jistě se na ně pamatujete, že?“

„Jistě.“ Eleanor přisvědčila nadšeněji, než jak se cítila, protože tohle byla dvojice, kterou Cliffordovi kriticky popsala jako podpantofláka a jeho neomalenou americkou manželku posedlou módou a touhou po nóbl společnosti.

„Lady Swiftová, jestli to skutečně jste vy pod tou škraboškou.“ Vikomt Littleton k ní přistoupil a vzal ji za ruku.

Vikomtka Littletonová se připloužila za manželem. „Cuthberte, ty hňupe, tohle nemůžeš říkat každému. Tvůj vtípek je prázdnější než pneumatika přibitá na zeď.“ Prznění většiny slov silným americkým přízvukem způsobilo, že lady Fenwick-Langhamová ztuhla.

Eleanor se rozesmála. „Zdá se, že si toho budu muset na sebe vzít víc než škrabošku, abych se zamaskovala, vikomtko Littletonová. Možná jsem měla přijít v úplném převleku?“

V tu chvíli lady Langhamová zachytila zoufalý pohled jednoho sluhy a rázem přepnula do mučednické role. „Moc se omlouvám. Zdá se, že nás musím zachránit před další katastrofou. Musím letět.“

Eleanor, ponechaná sama s vikomtem a vikomtkou, se pokoušela zdvořile konverzovat. „Jak se oba máte?“

„Všechno je fajn, úplně kouzelné. Deliina trpělivost od našeho posledního setkání možná o maličko klesla, a obávám se, že alergie té chuděry na všechno, co přináší život na venkově, naopak narostla, ale jinak je všechno úplně v pořádku.“

Když ucítil plácnutí do paže, škubl sebou.

„Cuthberta si nevšímejte, lady Swiftová. On je opravdu dobrá partie v každém ohledu, až na slušné chování,“ prohodila jeho manželka.

Eleanor se rozhlížela po místnosti, zoufale pátrala po záchranném lanu. „Omluvili byste mě na okamžik, musím… pozdravit plukovníka. Když to neudělám, myslel by si, že jsem strašně divná.“

Vikomtka Littletonová si odfrkla. „Ten starý kozel si myslí, že všechno a všichni jsou divní. Víte, že jsem ho nikdy neviděla, aby se usmál?“

„Delie, prosím!“ Její manžel vrtěl hlavou.

„No co? On je jak kyselá okurka. Studený jak mrtvola.“

V tu chvíli se plukovník objevil. Následoval ho lord Langham, který si broukal se dvěma pořádně plnými sklenkami brandy v rukou. Plukovník se kabonil.

„Je to hanba, tahle země je v závažných nesnázích. A tady se muži strojí do maškarních kostýmů a peří. Jak to bude vypadat, až se Němčour znovu vrátí ke svým starým trikům?“

Peří? Možná to je Lancelot! Napadlo ji, že se plukovníka zeptá, kde viděl toho opeřeného hosta, ale rozmyslela si to. Kdyby mu řekla, že hledá Lancelota, do konce příštího tance by to věděli všichni.

Lord Langham potlačil smích. „Bejvávalo hůř, starý brachu. Co třeba chátra v období regentství? Všichni ti nastrojení šviháci s barevně napudrovanými obličeji a na vysokých podpatcích… Co myslíte, Sandforde?“

Eleanor sebou trhla. Majordomus Langhamových ovládal zřejmě jako všichni majordomové umění objevit se přesně ve chvíli, kdy jsou potřební, a vypadat, jako by tam byli celou dobu.

Lord Langham pokračoval. „Vy majordomové jste koneckonců tam v podlaží pod námi arbitři elegance, co?“ Pořádně si přihnul z jedné sklenky, uchechtl se a vzápětí vyprsknul, jelikož mu většina obsahu vylétla nosem ven.

Po jeho boku se objevila lady Langhamová tvářící se nervózně. „Co se tady všichni zašíváte, Harolde? Sandforde?“

Lord Langham zamával sklenkou. „Nech toho muže odpovědět, Augusto. Právě vedeme velice zábavnou rozpravu o pánské módě. Sandford se nás chystá poučit.“

Sandford si odkašlal. „S veškerou úctou, můj pane, jak jste se ptal, jsem přesvědčen, že ti zmínění v období regentství se ve skutečnosti snažili zjednodušit a zároveň vytříbit pánskou módu po výstřednostech hejsků zvaných makaróni.“

„Zatracení maka-co?“ vykoktal lord Langham. „To jsou nějaké těstoviny, co?“

„Makaróni, můj pane. Skupina džentlmenů, kteří se běžně pohybovali v ulicích luxusního londýnského Mayfairu na deseticentimetrových šarlatových podpatcích, okázale předváděli půl metru vysoké paruky, spousty diamantů a takové doplňky, jako jsou rukávníky a vějíře.“

„Slyšte, slyšte!“ vykřikl plukovník. Obrátil odmítavé revmatické oko na Sandforda a pak zpátky na Eleanor. „Nesnáším takovou vyumělkovanou strojenost, která ztrácí čas zbytečnými hloupostmi.“

„Jak se to srovnává s vojenskými úbory a zdobnými řády a medailemi, plukovníku?“ zeptala se Eleanor. „S pštrosím peřím na přilbách a tak?“

Plukovník pohrdlivě zachrčel. „To je něco zcela jiného!“

Lady Langhamová za plukovníkovými zády vehementně gestikulovala na manžela, aby odvedl svého starého kumpána do opačného kouta tanečního sálu.

„Mimochodem, dobrý večer, plukovníku.“ Eleanor se sladce usmála. „Opravdu si myslím, že jsme se zapomněli řádně pozdravit.“

Nesouhlasně zachrchlal. „-brý večer.“

Lord Langham plukovníka otočil a postrčil ho s hlasitým: „Oh, skvělé, koukněte, tamhle je Barty a jeho nová manželka. Usmějte se, Puddersi, tohle je večírek, starý brachu.“

Eleanor využila příležitosti. „Ehm, Sandforde, nevíte náhodou, kde je Lance… mladý lord Fenwick-Langham?“ Lancelot byl jediný syn lorda a lady Langhamových. I když měl titul zdědit až po otcově smrti, lidé ho běžně oslovovali „lorde“ už nyní.

Sandford sklopil zrak ke svým rukavicím. „Mladý pan Lancelot se odebral na zahradu, spolu s lady Coco a lady Millicent Childsovými, panem Seatonem, panem Singhem a panem Applebym. Bude ho však možná poněkud obtížné poznat, má paní. Jako několik dalších účastníků i on přišel v úplném převleku.“

„Typický Lancelot, ale o to snadnější by mělo být ho zahlédnout.“

„Vskutku, třebaže několik dalších hostů zvolilo stejný přístup a dostavilo se ve stejné, abych tak řekl, plné parádě.“

„No teda! Dobře že to nejsou ženy, to by bylo ostudné faux pas. Jaký to je kostým?“

„Domnívám se, že nějaký pirátský. Nejvýraznějším prvkem je krátká námořnická šavle. A, což je s podivem, peří.“

Ach, peří, Ellie!

„Půjdeme?“ Lady Langhamová ukázala k tanečnímu sálu. „Tamhle jsou vaše staré známé, ovdovělá hraběnka Goldsworthyová a její neteř, rozkošná Cora Wynneová. Pojďme je pozdravit a pak vám představím nějaké další hosty.“

Eleanor následovala hostitelku, ale očima hledala jednoho konkrétního mladého džentlmena. Ozdobeného peřím a mávajícího krátkou šavlí.

Kapitola 3

Venku dorazil hrozící déšť. Velké kapky líně dopadaly na řady oken tanečního sálu sahajících od podlahy až ke stropu. Uvnitř jásala hudba, vířili tanečníci a Eleanor přecházel zrak při pohledu na nespočet tváří, které před ni přiváděla lady Langhamová. Jenže pak se její hostitelka na cestě kolem sálu zastavila u skupinky mladých lidí, z nichž někteří byli v kompletním kostýmu. „A tohle jsou Lancelotovi… přátelé z Oxfordu. Dobrý večer vespolek, bavíte se dobře?“ Lady Langhamová se přinutila k úsměvu.

„Aby ne!“ odpověděl jakýsi harlekýn.

„Naprosto bezva,“ přisvědčila elegantní Kleopatra.

„Prostě boží, velké díky, že jste nás pozvala,“ zacukroval exotický rajský pták a přihladil si ozdobnou pokrývku hlavy.

„Ano, děkuji vám, lady Fenwick-Langhamová. Barvy této podívané mě plně inspirovaly k sepsání básně.“ Tohle zaznělo od doma spíchnutého kostýmu po levici rajského ptáka.

Lady Langhamová se chabě usmála. „Představuji vám všem lady Eleanor Swiftovou.“

K seznámení se zvedla vlna rukou.

„Ach, o vás jsme už samozřejmě slyšeli.“ Kleopatra přistoupila o krok blíže. Zasmála se způsobem, který Eleanor nepřipadal zrovna srdečný.

„Ségro, nebuď zlá!“ sykl rajský pták.

Lady Langhamová poklepala Eleanor po paži. „Za okamžik se pro vás vrátím, drahá. Povinnost volá.“

Lady Langhamová zmizela v davu a Eleanor si tu bez ní připadala jako terč. Lancelot o ní očividně svým přátelům něco vykládal, ale co?

„Když už mluvíme o způsobu příchodu,“ řekla, třebaže o tom nikdo nemluvil, „neviděli jste Lancelota? Docela bych očekávala, že tu proletí v burácejícím letadle, nebo bude balancovat na zadním kole motocyklu.“

Harlekýn přikývl. „To by bylo pro Lanceho typické. Ten je vždycky pro každou vylomeninu. Mimochodem, já jsem Johnny, tady Kleopatra je Millie, a ten nádherný rajský pták je Coco, její sestra.“

Eleanor se na ně usmála.

„Ach, zatraceně, omlouvám se, Albie, kamaráde.“ Johnny kývl hlavou na nepředstaveného člena skupiny. „A tohle je Albie, nebo Albert, jestliže ho zastihnete v obzvlášť poetické náladě. Zrovna se sázíme, jako co přesně na ples přichází.“

Millie se opřela o stěnu a založila si paže na hrudi. „Já jsem bezpečně určila, že to je vagabund.“

„Millie!“ sykla její sestra. „Proč musíš pořád vystrkovat drápy? Albie, já jsem ti říkala, že vypadáš parádně. Tuším, že přicházíš jako nějaký kněz?“

Johnny zavrtěl hlavou. „Tedy, Albie, ty mi dáváš. Tipuju tě spíš na londýnského starostu… když je u holiče a chroupe svačinku.“ Ukázal na jablko visící Albertovi na zápěstí.

Eleanor musela potlačit nutkání k smíchu. „Nevzdělanci!“ zafuněl Albert. „Ve skutečnosti jsem Rafaelův Mladý muž s jablkem.“

„Myslím, že to je skvělé! Velice originální,“ pochválila mladíka Eleanor.

Millie ho plácla do zad. „Skvěle pitomý, Albie, ale nic si z toho nedělej. Nikdo jiný si toho nevšiml.“

Eleanor se otočila zpátky ke Coco. „Všichni jste dneska večer dorazili z Oxfordu?“

Coco přikývla. „Ano, i když jste se jen těsně minula s Lucasem, posledním z naší party. Musel před chvilkou odejít.“

Millie se předklonila. „Ve skutečnosti to je princ Lucas.“

„Nech toho, Millie,“ napomenul ji Johnny. „K čemu je Lucasovi, že pobývá ve staré dobré Anglii, když ho pořád omezuje všechno to, co se očekává od jeho titulu? On sám dává přednost obyčejnému jménu ‚Lucas Singh‘.“ Usmál se na Eleanor. „A jakému oslovení dáváte přednost vy?“

Rozesmála se. „Mně vyhovuje obyčejná Eleanor.“

„No jasně že obyčejná,“ zamumlala Millie.

Coco plácla sestru přes paži. „Přestaň!“

Millie předstíraně zívla. „Ano, vůbec jsem si s ním nezatančila, protože ta milá lady Fenwick-Langhamová nedovolila nikomu začít, dokud jste konečně nedorazila.“

Coco si odtáhla škrabošku a nazlobeně na sestru pohlédla.

Eleanor se rozhodla, že si Millie nebude všímat. „Aha, takže já se už s Lucasem nesetkám?“

Millie mávla na sluhu a vzala si další sklenici šampaňského. „Ne. Taková škoda. Chtěl se setkat hlavně s vámi.“

„Se mnou?“

Millie vypila šampaňské do dna, aniž odpověděla.

Eleanor už měla dost Milliina napadání, letmo se rozhlédla kolem sebe a povšimla si piráta s námořnickou šavlí, proplétajícího se hýřícím davem.

„Omluvíte mě na okamžik?“ Podkasala si sukni a spěchala za svou kořistí, ale v době, kdy dorazila na opačnou stranu tanečního sálu, pirát už zmizel. Několik příštích minut ho všude možně hledala. Chystala se, že to vzdá, otočila se na patě, ale zapomněla na vlečku a natáhla se na podlahu jak široká, tak dlouhá.

„Ach, sakryš!“ řekla naleštěné mramorové podlaze.

Lord Langham, který právě protančil kolem, se zastavil a sehnul se, aby jí pomohl na nohy. „Dobrá práce, děvenko. Zřejmě jste se pustila do šampaňského. Proto ten elán!“

Přispěchal vikomt Littleton. „Jste v pořádku, lady Swiftová?“ Když se postavila, pevně ji uchopil za loket. Objevila se jeho manželka, její obličej prozrazoval hrůzu z tak veřejné ostudy.

Pak přikráčela ovdovělá hraběnka s Corou v závěsu. Cora, s vyvalenýma očima, zopakovala vikomtovu starostlivou otázku. „Jste v pořádku, lady Swiftová?“

Eleanor se usmála na kruh starostlivých i ne tak starostlivých obličejů. „Ach, propána, opravdu jsem úplně v pořádku. Jen trošku pošramocená důstojnost, nic strašného se nestalo.“

Muži se rozesmáli a diskrétně obrátili oči v sloup.

Přihladila si šaty a poděkovala vikomtu Littletonovi za zvednutou čelenku. Posadila si ji zpátky na hlavu a napřímila se. Vzápětí spatřila Sandforda, jak přihlíží ze strany sálu. Zachytil její pohled a vydal se k ní. „Žádáte si hojivý obklad, má paní? Okamžitě zajdu za kuchařkou.“

Eleanor zavrtěla hlavou. „Ne, opravdu, nic mi není, děkuju vám. Ledaže by kuchařka měla nějaký lék na ztrapňující ostudu?“

„To bohužel nemá, má paní.“

Objevila se lady Langhamová a uchopila ji za paži. „Nuže, drahoušku, přišla jsem se přesvědčit, jestli nepláčete.“

„Jestli nepláču? Děkuju, ale proč bych měla plakat?“

„No, upadla jste přece.“

„Ach tohle, nic se nestalo.“

„Nic!“ Lady Langhamová se k ní přiklonila a pošeptala: „Drahé děvčátko, všichni viděli, jak jste upadla!“

„Ano, tedy, nebyl to můj nejlepší okamžik, souhlasím.“

„Ostudně ztrapňující, řekla bych.“

Eleanor přemýšlela, jestli lady Langhamová nemluví o svých vlastních pocitech. V tu chvíli si uvědomila, že hudba přestala hrát a celý taneční sál na ni zírá. Odkašlala si a přihlížejícím oznámila: „Tohle se nazývá pařížská palačinka. Dělají to skutečně všechny dámy.“

Hostitelce oznámila, že se potřebuje přepudrovat, a uprchla. Koutkem oka zachytila jakýsi pohyb. Za širokým obloukem postranního schodiště mizely proužkované kalhoty vyboulené v místě, kde byla zastrčená krátká šavle. Usmála se. Bude muset Lancelotovi říct, že těsné kalhoty jeho nohám opravdu nelichotí. To ho zdrtí.

S vysoko vykasanou sukní vyhopsala po zbývajících schodech a uvědomila si, že nemá žádný plán, co provede, až – a jestli – Lancelota dostihne. Ale co, Ellie, většího blázna, než jakého jsi ze sebe už dneska večer udělala, už udělat nedokážeš.

Na posledním schodu nahoře se zastavila a pohlédla doleva a doprava. „Sakryš!“ Žádné proužkované kalhoty. Žádná námořnická šavle. Žádné rozcuchané plavé vlasy a modrošedé oči. Namátkou se otočila vpravo a vydala se chodbou dál.

Po pár minutách musela přiznat, že je ztracená. Oproti Henley Hallu tohle bylo bludiště. Jak se tady služebnictvo dokáže vyznat? Představila si, že ji po týdnech naleznou v nějakém odlehlém křídle domu, kde se živila mrtvými mouchami a nechutnou vodou z radiátorů.

Při nepatrném zarachocení v chodbě o kousek dál poskočila. Pokračovala po špičkách dál a pozorně naslouchala. Zazněl pronikavý výkřik: „Ach, po čertech, kruci ne!“

Nebyl to Lancelot?

Strčila do kazetových dubových dveří po pravé ruce, a když se otevřely, spatřila piráta, kterého následovala po schodech nahoru. Shýbal se nad někým, kdo ležel v podivném úhlu na podlaze místnosti, která vypadala jako studovna. Eleanor si stačila všimnout jen stěn pokrytých knihami.

„Lancelote?“

Postava, v pravé ruce svírající velký stříbrný svícen, se otočila.

„Šerloku, co tu u čerta děláš? Musíš pryč. Okamžitě!“ Maskovaný muž naléhavě šeptal.

„Ale co…? Kdo…?“ Škubla sebou, protože poznala zhroucenou postavu u pirátových nohou.

Dvoukřídlé dveře na opačné straně se rozlétly, kliky třískly do dřevěného obložení stěn. Oba se otočili a ztuhli; dovnitř vběhlo půl tuctu policistů a obklopilo je. Pak vešel ramenatý muž doprovázený dvěma dalšími policisty.

Eleanor zalapala po dechu. „Inspektore! Co tady děláte?“

„Lady Swiftová!“ Chvíli stáli a civěli na sebe. Inspektor pak pohlédl na maskovaného muže. „Odstupte, prosím.“

Otočil se ke dvěma policistům po své levici. „Nasaďte mu pouta, Brici. Petersi, zkontrolujte oběť.“

Když byl Lancelot spoután, detektiv vrchní inspektor Seldon vykročil a stáhl maskovanému muži škrabošku z obličeje.

„Vy!“

Odmaskovaný Lancelot hleděl chladně na inspektora Seldona.

Eleanor zběsile přemítala. „Inspektore? Lancelote? Co…?“

Inspektor Seldon prošel kolem Eleanor k opačné stěně. V ní byl zabudovaný trezor, dvířka dokořán. Až do této chvíle si toho Eleanor nevšimla. Inspektor Seldon nakoukl dovnitř. „Prázdný!“ Obrátil se zpátky k Lancelotovi. „Lorde Fenwick-Langhame, jste zatčen pro krádež náhrdelníku lady Langhamové a pro podezření ze spáchání řady podobných vloupání.“

Eleanor připadalo, že je to zlý sen.

„Zatraceně, počkejte moment,“ promluvil konečně Lancelot. „Vy mě zatýkáte za to, že jsem ukradl náhrdelník vlastní matce? To je teda věc!“

Policista, kterého Seldon oslovil jako Peterse, se zvedl, bledý jako stěna. „Je… mrtvý, pane.“

Všichni pohlédli na bezvládné tělo. Seldon k němu přiklekl a ověřil si to sám. Pak vstal a upřel pohled na Lancelota.

„Zatýkám vás také pro vraždu. Na policejní stanici vám budou před soudním úředníkem přečtena vaše práva. Brici, vyveďte lorda Fenwick-Langhama zadem, abyste ušetřil hostitele trapné situace.“

Lancelot se chladně zadíval na inspektora. „Ti hostitelé, jak jste se vyjádřil, jsou moji rodiče. Nebude jim zvláště imponovat, že jste zatkl nejen nesprávného člověka, ale zároveň jejich syna v jeho vlastním domě. Tohle pro vás nedopadne dobře.“

Inspektor Seldon jeho pohledu neuhnul. „Z místa, kde stojím, vaše lordstvo, nevypadá dobře vaše pozice. Přistižen na místě krádeže a vraždy. A –“ ukázal na svícen – „s vražednou zbraní v ruce, zaručeně. Doporučuji vám, abyste zůstal zticha, dokud nebude přítomen váš právní zástupce. Brici, odveďte ho.“

Eleanor v hlavě všechno vířilo. „Ale, inspektore, přece si nemůžete myslet –“

„Lady Swiftová, prosím, neodcházejte. Budu od vás potřebovat svědecké prohlášení.“ Kývl na dalšího uniformovaného policistu a ten se postavil vedle ní.

Lancelot došel k Eleanor, když ho konstábl odváděl ven, a pošeptal jí: „Šerloku, jen klid, víš dobře, co jsou tihle uniformovaní chlápci zač. Už jednou jsi byla rychlejší než oni. Ale já to neudělal, přísahám.“

Když Brice vystrkával Lancelota dveřmi ven, Eleanor vykročila za nimi. Inspektor Seldon luskl prsty na jednoho mladého policistu a ukázal na Eleanor. Policista jí zahradil cestu.

Otočila se na patě a pohlédla na inspektora; zelené oči jí plály hněvem.

Venku na chodbě nastalo pozdvižení. „Okamžitě otevřete tyhle dveře, pitomče, nebo vám Harold vymlátí knoflíky z uniformy!“

„Kdo to řekl Fenwick-Langhamovým dřív než já?“ zabručel Seldon. Vykročil ke dveřím, které se v tu chvíli rozletěly.

Do pokoje vpadl lord Langham a obořil se na inspektora. „Co tady u všech čertů vyvádíte? Já vašemu nadřízenému –“ Při pohledu na nehybné tělo zhroucené u protější stěny ztratil řeč.

„Pudders!“

Po manželově boku se objevila lady Langhamová. „Plukovník Puddifoot-Barton?“

„Konstáble!“

Dříve než k ní policista stačil přiskočit, lady Langhamová v mdlobě sklouzla na podlahu.

Kapitola 4

„Myslíte, že budu muset čekat ještě dlouho?“ Eleanor nezbývalo než zvýšit hlas, aby přehlušila déšť, který teď bušil do oken.

Nervózní mladý policista, jenž ji odvedl do knihovny, omluvně pokrčil rameny.

„Těžko říct, má paní.“

„Inspektor Seldon tady zůstává, nebo se vrací do Oxfordu?“

„Vrchní inspektor, má paní. A těžko říct.“

„Bude mít Lance – lord Fenwick-Langham – dnes večer povolené návštěvy?“

„Těžko říct, má paní.“

Beznadějné. Co to inspektora posedlo? Poprvé se setkali pár dní po příchodu Eleanor do Little Buckfordu, kde zdědila pozůstalost po zesnulém strýci. Ohlásila tehdy, že viděla vraždu, ale protože mrtvola zmizela, inspektor odmítl záležitost vyšetřovat. Nicméně v době, kdy se případ vyřešil, se už odměřený inspektor stal jejím pevným spojencem.

Eleanor zaúpěla. Kéž by už bylo po všem. Kéž by Lancelota pustili a on se vrátil na Langham Manor. Dokonce si přála i to, aby plukovník zůstal naživu i se svým obvyklým nepříjemným vystupováním. V žaludku jí škrundalo. Šampaňské a mrtvoly nejsou nejlepší kombinace. Nepomáhal ani zatuchlý pach knih v kožené vazbě a přespříliš naleštěného dřeva.

Zpoza dveří zalehly dovnitř hlasy. „Zajistěte, aby nikdo neodešel.“

Mumlaná odpověď unikla Eleanořinu sluchu.

„Prostě to zajistěte!“ křikl detektiv vrchní inspektor Seldon přes rameno, když vcházel do místnosti. Došel ke stolu, u kterého Eleanor seděla a bubnovala prsty, a odměřeně se na ni usmál. Kývl hlavou na uniformovaného policistu, ten přikývl a odešel z místnosti. Pak si přitáhl židlli, usedl a neohrabaně překřížil dlouhé nohy.

„Lady Swiftová.“

„Inspektore.“

Zhluboka se nadechl. „Je mi líto, že vás tady zadržuji. Kéž bychom se setkávali za jiných okolností.“

„Kéž by. Doufám, že tohle strašné nedorozumění se rychle vyjasní.“

„Nedorozumění?“

„Nedělejte prosím, že mě nechápete, inspektore. Nemůžete si přece myslet, že Lancelot ukradl šperky lady Langhamové. Proboha, je to jeho matka. Proč by jí kradl šperky?“

Zvedl ruku a nahlédl do poznámkového bloku. „Obviněný přistižen u otevřeného trezoru, který byl, jak jsem si sám ověřil, prázdný.“ Upřel oči na Eleanor.

„To je možné, ale my si nemůžeme být jisti, že ty šperky v trezoru vůbec byly. Skutečný zloděj mohl snadno –“

„A co dělal?“