Marie Macková 

Pod zelenou pečetí 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

www.mobaknihy.cz 

www.facebook.com/moba.cz 

© Marie Macková, 2024 

© Národní archiv České republiky, 2024 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-1494-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-1495-1 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Poděkování 

Autorka a nakladatelství MOBA děkují Národnímu archivu České republiky za poskytnutí pečetě na potahu knihy. Reprodukce pochází z fondu Zemského finančního ředitelství Praha 1850–1918, sign. 6/1, č. j. 1713/1874, kart. 196. 

Tyhle příběhy se staly: některé opravdu, jiné možná, další snad. Postavy v nich vystupující žily – byly: měly zcela jistě jiná jména i jiná příjmení. Osudy jim splétal tu sám život, tu novinář pídící se po senzaci, tu historik interpretující podle míry vlastního svědomí. Kromě toho si autorka dovolila jako obvykle něco domyslet a dovyprávět tak, jak by se to mohlo přihodit v 19. století. Právě tak měla odvahu pozvat do děje i některé hrdinky a hrdiny svých předcházejících příběhů. Snad proto, aby získala možnost již naznačené příběhy dokončit, nebo jí prostě jenom přišlo líto, že už se s nimi nepotkává. Vždyť tihle lidičky byli vytvořeni pro život v 19. století a vzali ho za svůj. Místo, prostředí i krajina z příběhů jsou analogické, někde skutečnosti blízké, jinde konstruované do větší krásy či ošklivosti. Právní rámec ovšem zcela odpovídá tomu, který platil mezi léty 1800–1914 v českých zemích a nakonec v letech 1945–1950 v Československu. Také složitá čísla jednací v epilogu nejsou imaginární, stejně jako rozhodnutí a příkazy v nich ukryté. Právě tak lze v archiváliích najít donašečský dopis téměř ve stejném znění, v jakém je použit v textu, jenom jméno jeho autora je úplně jiné.

PROLOG (1805) 

Byla to spíš cesta než regulérní silnice, co se mezi stráněmi stáčela a od hřebenu hraničních hor nepravidelně klesala. Ne do nížiny, k té bylo tak daleko, že si to místní vůbec neuměli představit, většina z nich se nikdy od domova tolik nevzdálila. Jenom od nevýrazného průsmyku směrem k okraji lesa, za kterým se dala tušit lidmi obydlená krajina. Jezdci v olivově zelených dolmanech a jasně rudých kalhotách nesesedali, ale koně postupovali pomalu a opatrně. Všichni byli na cestě už mnoho dní a podle poslední depeše doručené od velitelů si mohli dopřát rast. Celý den odpočinku. Jen bylo potřeba najít vhodné místo. Takové, kde by důstojníci mohli přenocovat pod střechou a řadoví husaři alespoň na slámě. Takové, kde by bylo dost vody pro lidi i zvířata, ale zároveň sucho na vydatný spánek, pokud možno na něčem lepším, než byla holá zem.

Války proti Francii se vlekly a nic na tom nezměnilo ani to, že se Napoleon Bonaparte nechal prohlásit a v prosinci minulého roku též korunovat císařem všech Francouzů. Jeho protivník František I. také zasáhl do dějin a loňského roku se prohlásil rakouským císařem, protože trůn římského císaře, kterým byl regulérně zvolen, se z mnoha důvodů povážlivě kymácel. Pro muže v uniformách jeho armády se tím však mnoho nezměnilo. Byli zvyklí na rozmary počasí, na nepohodlí všeho druhu, dokonce i na smrt. Možná právě proto využívali každou příležitost k tomu, aby svůj život vrátili do co nejsnesitelnější podoby. Ti nejstarší, kteří ještě pamatovali války proti Osmanské říši a v pochodových kolonách i na bojištích proti Francouzům strávili posledních více než deset let, si ovšem mnohdy jenom těžko vzpomínali, jak takový život bez nepřítele někde poblíž vlastně vypadá. Všichni dohromady ocenili každý rast, při kterém byl čas uvařit teplé jídlo, vyprat košile, spravit boty i postroje koní. Na odpočinek se těšili muži bez rozdílu hodností i koně všeho druhu. Zbývalo už jenom najít vhodný prostor.

Solná celnice byla spíš chalupa než stavení reprezentující panovnické regální právo dobývací a místo k výběru dovozního cla na tento drahý, ale tak potřebný nerost. Kordonista, který tu sloužil, potvrdil majorovi, jedoucímu v čele husarů, že k městu, kde sídlila správa panství, je to po silnici necelou hodinu pěší chůze. Na koních méně, i když půjdou opatrně.

Za celním stavením byla mezi ovocnými stromy zahrádka, ohrazená březovými plaňkami. Těch se pevně držela rusovlasá dívenka a zvědavě pokukovala po jezdcích se zelenými kožíšky, přehozenými přes rameno. Ten první měl oči černé jako noc a stejně temné, byť už lehce stříbrem prokvétající vlasy pod světle modrým čákem. Nemohla od něj odtrhnout oči. Když se po cestě přiblížil, váhavě odlepila ručku od plotu a zamávala na něj. Všiml si, usmál se a také pokynul rukou. Strnula a vzápětí zmizela za šípkovým keřem. Major se ohlédl, ale děvče jako kdyby se do země propadlo. Ze sedla nemohl vidět, jak se přikrčila ve své skrýši. Odtud mnohokrát pozorovala dění na cestě, po které se nesměla vydat. Za ohybem se rozprostíral tajemný svět, co lákal nejenom tím, že byl zapovězený. Sama neviděna, sledovala vozy přepravující zboží přes celnici i pěší s nákladem na zádech. Taková podívaná ji bavila, ale dnešní dění na cestě bylo podstatně zajímavější. Jezdci v barevných, šňůrami zdobených uniformách, kteří se nebáli. Dokonce ani toho, co je mohlo potkat za ohybem cesty. Dívala se na prázdnou silnici, i když poslední z vojáků na koních dávno zmizel ve zvířeném prachu. Teprve pak se z domu vynořila matka. Na rozdíl od projíždějících vojáků přesně věděla, kam se podívat.

„Hermíno! Že se nestydíš, takhle tady okounět!“ Nebylo zřejmé, co z předcházejícího dění viděla, a děvče se raději nepochlubilo. Mělo nejasný pocit, že by se to matce nelíbilo ještě víc než lelkování daleko od jakékoliv užitečné činnosti.

Dlouho potom, co odjeli muži na koních, se objevil vůz, zakrytý plachtou. Jeho doprovod sestával z několika málo jezdců ve stejných uniformách. Před celnicí jeden z nich seskočil.

„Doktor Döbler od čtvrtých husarů,“ představil se úsečně kordonistovi, který před neznámou šarží stál v pozoru. „Potřeboval bych tu složit jednoho maroda. Nebojte se, žádný tyfus ani úplavice ani podobné jiné svinstvo. Zlomil si nohu, a čím dřív se dostane z vozu, tím líp.“ Doktor se důvěrně naklonil a vysvětloval velmi tichým hlasem, že se jedná o prominentního poručíka, urozeného pána, který se určitě dlouho nezdrží a zařídí si pohodlnější ubytování, než je erární barák na hranici. „Bohužel dluží u pluku každému, na koho se podívá, ale s tím vy už si určitě poradíte. V nejhorším náklady nárokujte u eráru,“ pousmál se nakonec a nečekaně přátelsky uhodil kordonistu do ramene. Tomu nezbylo než přikývnout.

Z vozu vynesli mladého muže, který v sedle při defilé nepochybně okouzloval dámy široko daleko. Teď však měl vlasy slepené potem, rty rozkousané bolestí a v očích strach. K plotu přivázali neklidného koně.

„Má transportního koně, ale ten je možná den cesty za námi,“ broukl jeden z vojáků. Uložili zraněného do jediné postele, která stála v místnosti obývané kordonistou a jeho rodinou, vděčně mezi sebou nechali kolovat džbán s čerstvou vodou a krátce se rozloučili. Nebyl prvním ani posledním vojákem, kterého nechávali někde po cestě svému osudu. Na starosti a obavy o jejich život nebýval čas.

Malou Hermínu matka zaměstnala daleko v zahradě, aby byla bezpečně z doslechu. Pak potichu, ale rázně zhodnotila situaci. Nevadilo jí příliš, že budou muset s dcerou přespávat pod střechou na seně, ani to, že bude třeba o urozeného poručíka pečovat. Jako skoro každá žena z hor uměla ošetřit, a když Pán Bůh dal, i vyléčit lecjakou bolest lidí i zvířat.

„Budeme ho muset živit,“ sdělila manželovi svou hlavní obavu. „Jestli je opravdu bez peněz, pak musíš zachytit jeho transportního koně a vzít si, co nám patří.“

„Pokud už to neudělal jeho sluha, když se dozvěděl, co se stalo,“ zavrčel kordonista. S manželkou souhlasil. Jeho služba byla tvrdá a od státu placená naprosto minimálně, vlastně skoro vůbec. Měl nárok na podíl ze zjištěných přestupků na hranici, z pokut a cla zachráněného pro erár. Snažil se, ale stejně toho bylo málo, a navíc vždycky velmi dlouho trvalo, než měl od státu přiznané peníze skutečně k dispozici. Když mu plukovní doktor radil, aby náklady na ošetřování zraněného vojáka požadoval od státu, oba věděli, že je uvidí do roka a do dne, když to dobře půjde.

Muž na lůžku se pohnul. Pak otevřel oči.

„Milostivá paní,“ promluvil opatrně a udělal hodně neurčité gesto rukou.

„Už bude dobře,“ promluvila žena konejšivým hlasem, „jsem Adlerová, tohle je můj manžel.“

„Kordonista Jeho Veličenstva císaře rakouského Hermann Adler k vašim službám, pane,“ srazil podpatky Adler. Původně chtěl ještě říci, že jeho žena umí vyléčit i chromnoucí kobylu, ale prozřetelně to spolkl.

„Ladislav baron Vörös, poručík čtvrtého husarského pluku Hessen-Homburg,“ nadzvedl se trochu na posteli, ale okamžitě s neradostným šklebem padl zpátky. Jeho němčina byla pečlivá a podivuhodně srozumitelná, i když zcela jistě nebyla jeho mateřským jazykem.

„Svařím něco, aby to tak moc nebolelo.“ Adlerová zůstávala klidná. „Chcete-li, přivedu panského doktora. Když budu mít štěstí, jsem s ním do večera zpátky.“ Na chvíli se odmlčela a zvažovala, je-li možné takovému pánovi nabídnout i jinou možnost. Pak usoudila, že v nouzi je dobré všechno i pro barona od husarů. „Nepochybuji, že plukovní doktor byl rázný a přitom pečlivý, ale v pochroumaných kostech se vyzná i kovářka z Lipky, a to je jenom kousek. Byly bychom zpátky podstatně dřív.“

Poručík přivřel oči, aby nebylo vidět jeho zoufalství. Všechno bylo najednou tak jiné. Zraněný voják pro něj doposud byl hrdina, který si v zázemí za svou statečnost užívá obdiv společnosti, včetně krásných dam. Místo toho byl rád, že leží ve stísněné místnosti na samotě, odkud je k nejbližším dalším lidem kdoví jak daleko, a starost o jeho zdraví spočívá v rukách jedné, možná dvou čarodějnic z hor.

„Byl bych vám zavázán, kdybyste sehnala panského doktora.“ Čekání považoval za přijatelnější než péči kovářky z nejbližší vesnice. Odvar z bylin vypil se zoufalou myšlenkou, že horší už to být nemůže. Usnul dřív, než si Adlerová přehodila šátek přes ramena a vyběhla směrem k sídlu panství, kde bylo možné najít doktora Peschkeho.

Hermína závistivě sledovala, jak mizí za ohybem cesty, po které se ona sama nesměla vydat. Žena druhého kordonisty, kterou musela oslovovat „paní kordonistová“, ačkoliv to žádná velká paní nebyla, se jí snažila namluvit, že tam sídlí strašidla. Hermína si myslela, že jediným strašidlem široko daleko je právě paní kordonistová, jenže to nesměla říct nahlas. Pochopitelnější pro ni bylo, že by mohla potkat zlého člověka, který ubližuje lidem. To jí řekla matka. Hermína viděla hodně cizích lidí, co projížděli nebo procházeli kolem celnice, jenže před těmi by mohla, když by na to přišlo, utéct do některé ze svých skrýší. Za ohybem cesty žádnou takovou skrýš neměla. Proto usoudila, že má matka pravdu. Teď ovšem jeden cizinec spal přímo u nich doma. Opatrně nakoukla do světnice, a když zjistila, že spí, zastavila se na prahu a podrobně si ho prohlížela. Ten, který ve stejně barevné uniformě jel v čele kolony a mával ze sedla svého koně, se jí zdál podstatně zajímavější než mladík, kterému hořely tváře a který se zřejmě právě probíral z neklidného spánku v jejich posteli. Obrátil k ní unavené oči a cosi zašeptal. Nerozuměla mu. Opatrně se přiblížila k posteli, aby lépe slyšela. Stejně ty zvuky nerozeznala. Byla už dost velká na to, aby sundala hrnek z okraje plotny, ale stále příliš malá na to, aby z něj uměla odvar slít do hrnečku na desce stolu. Když si však obojí postavila na podlahu, zvládla to bez problémů a rychle. Voják část odvaru vypil, část se mu vylila na košili. Hermína stihla zachytit padající hrnek, který mu vyklouzl z horké a chvějící se ruky. Přesně tak, jak to viděla u matky, našla kus plátna, namočila ho ve studené vodě, vyždímala a podala ho mladému muži. Slabě se pousmál, ale obklad mu zůstal v ruce.

„Musíte si ho dát na čelo,“ řeklo děvče nahlas a zřetelně. Jenže vojákovy oči se znovu pomalu zavřely. Hermína se uměla vyhoupnout na pro ni stále ještě trochu moc vysokou postel, ale když na ní ležel úplně cizí člověk, bála se. Přinesla si stoličku, aby pohodlně dosáhla, a opatrně položila vlhké plátno na mužovo čelo. Pak si sedla na práh a přemýšlela, čím by mu matka ještě pomohla, kdyby tu byla. Tak ji našel doktor Peschke. Přijel na koni dřív, než to stihla Adlerová pěšky.

„Poručíku, probuďte se,“ zavelel rázně nad spícím vojákem. Dařilo se to jenom zvolna. Hermína se zapomněla uklidit do některé ze svých skrýší a doktor si jí dál nevšímal. Než konečně doběhla Adlerová, měl mladý baron nohu upevněnou v dlaze a byl na pokraji bezvědomí. Nebylo jisté, zda vnímal, když mu panský doktor vysvětloval, že jeho služby nebude nějaký ten den potřebovat, protože tohle zranění prostě chce čas a klid.

S kordonistou Adlerem mluvil doktor venku a ještě tlumeně. Převoz do příznivějších podmínek teď chvíli nepřipadá v úvahu, ostatně dokud se pochodová kolona nepohne, nejsou ani žádné lepší podmínky k dispozici.

Bude víc než vhodné zachytit poručíkova transportního koně, až se kolem proplazí doprovodná kolona pluku Hessen-Homburg. Mohlo by to být už zítra, ale klidně i další den. Ne nadarmo se vozům a koním se zásobami a osobními věcmi poddůstojníků a důstojníků někdy říká krysí ocas. Věrně se táhne za svým plukem a ztratit se umí jenom naprosto výjimečně. Doktor si unaveně promnul oči a rozloučil se. Ve městě bude jeho práce potřeba možná i celou noc. Věděl, že tady byl jenom proto, aby uklidnil urozeného zraněného. Stejně tak by se o něj postarala Adlerová. A také věděl, že to kordonistova žena ví. Přesto se mu zdvořile uklonila, dřív než stihl naskočit na koně. Večer se kordonista Adler natáhl na lavici v kanceláři celnice a jeho žena s dcerou vyšplhaly pod střechu do sena, omamně vonícího v dohasínajícím letním dnu. Hermína se snažila zahlédnout hvězdy na nebi, ale než se jí podařilo najít tu správnou štěrbinu, usnula. Probudil ji až dusot koňských kopyt. Slunce už znovu vyšlo a kolem celnice se sunul neuspořádaný proud koní a nákladních vozů různých velikostí a typů. Transportní kolona husarského pluku Hessen-Homburg dorazila dřív, než kdo čekal, a pomalu, ale nezadržitelně se valila mělkým hraničním průsmykem. Hermína v ní zahlédla zvláštní, šedivé zvíře s velikýma ušima, menší než jakýkoliv kůň, ale určitě o moc větší, než byl řeznický pes, kterého jednou viděla také zapřaženého do vozíku. Rozvážně postupovalo po cestě a otíralo se o markytánku, co jej vedla. Hermína usoudila, že je třeba si ušatce důkladně prohlédnout dřív, než odpochoduje, a tak se mu rozběhla po boku.

„Ty jsi ještě nikdy neviděla osla?“ zeptala se markytánka skoro stejně udiveně, jako se Hermína dívala zvědavě. Jenže to už zatáčeli do ohybu cesty, který byl její hranicí. Alespoň vyšplhala na mez, aby měla ještě chvíli k prohlížení a uložení si do paměti. Kdoví, jestli ještě někdy nějakého osla uvidí.

Pak však její pozornost upoutal otec. Bavil se s hubeným mladíkem v uniformě barev pluku Hessen-Homburg, ale v tom nejjednodušším provedení. Přiloudala se do jejich blízkosti a nenápadně se prosmykla mezi keři tak, aby vojákovi viděla do obličeje. Vůbec se jí nelíbil. Chvíli nervózně těkal očima, aby se vzápětí na kordonistu Adlera podíval s neskrývaným despektem. Hermína neslyšela, co si ti dva povídají, ale otec se obrátil na patě a zmizel v domě. Ze své skrýše dobře viděla, jak voják ožil. Několikrát se rozhlédl na všechny strany, pak vycouval ke koním a krásnému hnědákovi s naprostou jistotou sáhl do jednoho ze zavazadlových vaků. To, co vytáhl, bleskově přemístil do zavazadla na úplně jiném koňském hřbetu. Stihl to těsně předtím, než se kordonista vynořil z celnice.

„Pan baron vzkazuje, že tu máte alespoň nechat jeho transportního koně, když musíte pochodovat dál. A peníze mu prý máte odnést do světnice osobně.“

„Ale on žádné peníze nemá,“ zašklebil se drze vojenský sluha, „asi mu ta horkost zatemnila mozek. Takže nikam nepůjdu.“

Neochotně uvázal hnědáka k plůtku z březových planěk a chystal se k dalšímu pochodu. V tu chvíli se mu pod nohama vynořila rusovlasá, copatá dívčina.

„Zmiz!“ zasyčel vztekle.

„Nezmizím, neumím to,“ odsekl dětský hlásek odhodlaně.

„Míno, nepřekážej, ještě se ti něco přihodí,“ ozval se Adler unaveně.

Jenže dcerka ho chytila za ruku. „Tatínku, on lže. Když jste byl pryč, tak něco vytáhl ze zavazadel na tom koni, kterého tu nechává, a schoval to tady,“ ukázala prstíkem vzhůru.

„Máš prolhanou dceru, kordonisto!“ vykřikl vojenský sluha.

„Dokaž to!“

Nikdo nevěděl, odkud se vynořil muž s distinkcemi plukovní účetní služby. Možná spor sledoval od začátku, možná ho přilákaly zesilující hlasy hádky. Přísně nakázal sluhovi, aby předvedl, co schoval do zavazadla svého koně. Ten trhl ramenem a otevřel boční vak.

„Prosím, to je špatně, dal to do toho druhého,“ ozval se dívčí hlásek.

Účetní beze slova ukázal kostnatým prstem na druhý vak. Voják zaťal pěsti, ale nakonec druhý vak otevřel. Váček z pěkně zdobené kůže ležel hned nahoře.

„Stejně jsou všechny vypůjčené,“ procedil mezi zuby.

„Jenže ty jsi směnky na ně nepodepsal,“ odsekl účetní a vydal se za poručíkem.

Kolem vojenského sluhy se uzavřel kruh olivově zelených a rudých uniforem od husarského pluku Hessen-Homburg.

Léto se pomalu proměňovalo v podzim, když byl poručík Ladislav baron Vörös schopen pohybu natolik, aby se vydal na cestu. Ne zpátky za svým plukem, ale domů. Ještě dlouho nebude sloužit v poli, pokud vůbec někdy. Nejspíš ho čeká kancelářská práce, v lepším případě ve vídeňské dvorské válečné radě, v horším ve štábu čtvrtého husarského pluku v Radomi ve východní Haliči nebo v tom nejhorším v kdovíjaké pevnosti po monarchii. Za své ošetřování zaplatil Adlerovi ze zachráněných peněz tolik, kolik si řekl. Připadalo mu to směšně málo, ale o tom pomlčel. Jeho ženě věnoval svůj hedvábný šátek.

„Tohle je pro tebe,“ kývl na Hermínu, „chtěl jsem si v něm vést svůj deník z válečného tažení, abych měl podle čeho vyprávět, až se vrátím. Už ho nebudu potřebovat.“ Podal děvčeti zápisník, svázaný z jemného, ale kvalitního papíru, v deskách, potažených bělavým hedvábím, ozdobeným drobnými kvítky, poskládanými na tmavozelených pruzích, obtočených černými a zlatými pentlemi.

Hermína opatrně přejížděla prstíky po vzácném dárku. Kromě motýlů na letní louce ještě nic tak krásného neviděla. V tu chvíli věděla, že se musí naučit psát stejně krásně, jako je krásný sešitek, který dostala. A zároveň si slíbila, že ho nikdy nikomu nedaruje, ale ani ho neprodá, i kdyby jí bylo sebehůř.

„Tatínku, prosím, naučte mě číst,“ obrátila na kordonistu své temně zelené oči jeho dcera.

Chtěl ji odbýt, že se dočká, až bude chodit do školy.

Jenže jejímu prosebnému pohledu neuměl odolat.

„Budeš se muset spokojit s písmenky v celním tarifu, nic jiného na čtení tu nemám.“

„Ale já ano,“ poskočila si na jedné noze a zmizela kdesi pod střechou. Vrátila se s náručí plnou pečlivě poskládaných novin.

„Jsou skoro všechny, které přišly panu baronovi. Dával mi je, když je přečetl úplně celé, několikrát a už ho nebavilo číst je znovu. Vždycky říkal, že na podpal, ale to je přece škoda,“ vítězně se usmívala Hermína, „takže teď máme co číst a celní tarif si můžeme nechat úplně na konec. Vypadá hrozně nezajímavě.“

Kordonista Adler se proti své vůli rozesmál.

„Ty ses měla narodit jako kluk, nebudeš to mít v životě jednoduché!“

Hermíně jeho poznámka sice zapadla kamsi do mozku, ale v tuhle chvíli nad jejím významem rozhodně nebádala, protože otec rozložil noviny a ukázal na první písmenko v jejich názvu. Nadšeně se naklonila blíž.

DCERA KORDONISTOVA (1829) 

Jaro už pokročilo natolik, že sníh mizel z většiny cest i tady v hraničních horách. Tam, kde ještě ležel, v něm sice zůstával každý krok zřetelně otištěný, ale nejbližší den takovou stopu bezpečně zahladí. Rychle tál na jarním slunci i všeobecně vlahým vzduchem. Dva lidské stíny se pohybovaly nocí, která sice postrádala měsíční světlo, ale díky zbytkům sněhu nebyla úplně temná. Oba stíny měly na zádech konstrukci ze silných prutů a v ní upevněný náklad. Přední o poznání menší než ten, který se snažil jít v jeho stopách. Muži mezi sebou udržovali jen nevelký rozestup, protože jejich postavy chvílemi splývaly s okolím naprosto dokonale. Pro pašování přes zelenou hranici byl ideální čas. Vůdce znal okolní terén dlouho a bezpečně. Věděl, kam šlape i co bude následovat za nejbližším stromem. A také věděl, kudy nejrychleji zmizet, pokud by se objevil kordonista. Jenže ten se neobjeví. Bylo jich málo a minimálně dva z nich se kurýrovali z předcházejících nocí strávených venku. Proto si mohl dovolit vzít s sebou mladého pomocníka. Poprvé, ale pevně doufal, že ne naposledy. Měl síly na rozdávání a vydržel dlouhý pochod s těžkým nákladem na zádech, v noci se nebál, krajinu kolem hranic celkem dobře znal. A co dělat, kdyby se něco nepovedlo, mu vysvětloval tolikrát, že snad pochopil. Už nějakou dobu se oba pohybovali ve složitém terénu kolem hranice, ale zdálo se, že všechno jde hladce. Ovšem starý pašerák věděl, že z ostražitosti nelze slevit, dokud nesloží náklad ve skrýši a oba naprosto nepozorovaně nezmizí v chalupách.

Kordonista Hermann Adler byl jako duch. Sice se nevznášel nad zemí ani se nestal průsvitným, ale mezi stromy by ho, navzdory uniformě, rozpoznalo jenom opravdu pozorné oko. Zvuk nezpůsoboval vůbec žádný. Nebloumal nočním lesem jen tak. Mířil naprosto jistě k místu, kde nesnadno schůdná, a proto neobvyklá pašerácká stezka opouštěla stín stromů, aby překonala otevřenou pastvinu k nejbližším samotám, patřícím už k Lipce. Využíval ji k pašování vlastně jenom starý Novotný. Opatrný horal, který nebral společníky a neprozrazoval své záměry. Adlerovi se proto zdálo hodně podivné, když se rozšířily zvěsti, kterou noc se právě on chystá přes hranici. Párkrát ho sice lapil, ale vždycky šlo o náhodu nebo shodu okolností, nikdy na základě předchozí šeptandy, a už vůbec ne udání. Když však dcera Hermína při večeři jen tak mezi jiným tlacháním s úsměškem podotkla, že Fritz Nasse trousí silácké řeči, jak už to nebude dlouho trvat a stane se z něj Pan Někdo, pochopil. Starý Novotný potřebuje svěžího a silného parťáka. Měl dojem, že si nevybral dobře. Zato jemu se naskytla příležitost vylepšit si hodnocení nadřízených i vlastní příjem, kterou neodmítl. Zároveň bude mít možnost ukázat doposud tak zdatnému soupeři, jak moc se spletl a jakému troubovi svěřil svá pečlivě opatrovaná tajemství. Do terénu se vydal stejně nepozorovaně, jako se v něm následně pohyboval. Uměl to za léta služby stejně dobře jako zdejší pašeráci. Zastavil se jenom kousek od pěšiny a znehybněl. Stal se skoro nerozpoznatelnou součástí okolní krajiny.

Trvalo to dlouho, ale dočkal se. Když postřehl dva chodce s nákladem na zádech, zalitoval, že si také nevzal parťáka. Starý Novotný však ve vypjatých situacích vždycky volil nejméně problematickou cestu. Zahodil všechno, co nesl, a snažil se zmizet. Tak rychle, aby byl kordonista nucen volit, zda zajistí zboží, nebo bude pronásledovat pašeráka. Bylo výhodnější nechat ho běžet, protože odměna byla vázaná na zboží, ne na pachatele. Dnes má Adler šanci odehnat oba a posbírat vše, co nesou, sám. Bude na sukni pro manželku a možná i pro Hermínu. Narovnal se, pevně sevřel zbraň a ještě chvíli počkal. Pak se objevil na pěšině a zahleděl se přímo do očí Michaela Novotného.

„Halt!“ Spíš to zašeptal, než vykřikl.

Pašerák ztuhl. Ve stejném okamžiku mu došlo, že není sám. Varovně zvedl ruku. To ho zpomalilo v odhazování krosny. Navíc postřehl, že jeho parťák zůstal strnule stát. Tohle si nedomluvili. Bylo třeba co nejrychleji zmizet. Dřív, než Adler zjistí, kdo mu jde za zády.

„Pryč!“ vykřikl, shodil náklad kordonistovi pod nohy a skočil do mlází. Jenže Fritz Nasse se vůbec nedržel pokynů, které se mu tak dlouho snažil vtlouct do hlavy. Naopak se vrhl kupředu. Vzápětí třeskl kov o kov. Fritzova hůl byla z jedné strany dobře okovaná. Adler zvládl ránu vykrýt hlavní pušky. Couvl a druhou ranou odklonil útočníkovu hůl. Nasse se zapotácel. Náklad na zádech ho táhl dozadu. Udělal pár kroků zpět. Narazil krosnou do stromu. To mu zajistilo stabilitu. Rozpřáhl se znovu a vztekle uhodil do tmy. Naslepo a bez přesnějšího cíle.

Hermann Adler ztratil orientaci jen na chvíli. Proutěná konstrukce s vakem z pevného plátna na zemi mu vadila. Ukročil bokem a ocitl se v úplné tmě. Pak ucítil úder do obličeje. Vlastně ani nebyl příliš silný. Nebo se mu to alespoň zdálo. Couvl. Pak se mu zatmělo před očima. Když je znovu otevřel, bylo nad ním nebe plné hvězd a všude kolem úplné ticho.

„Zbláznil ses?!“ syčel vztekle Michael Novotný a lomcoval ramenem mladého Nasseho. I ve tmě viděl, jak má obličej zkřivený vzteky. Okovanou holí se napřahoval k ráně. U nohou mu ležel kordonista Hermann Adler.

„Určitě nás poznal!“ setřásl Novotného ruku. „Ten už se nesmí probudit!“

Bylo slyšet mlaskavý zvuk. Nasseho napřažená ruka strnula a pak začala pomaloučku klesat. Čekal leccos, ale facku rovnou do obličeje určitě ne. V příštím okamžiku mu jeho společník vykroutil hůl z ruky.

„Jsi ten největší pitomec na celém panství,“ zavrčel Novotný, „Adler viděl mě, jak na jeho pokyn odhazuji zboží. Tys měl příležitost v tichosti zmizet. Nic hloupějšího jsi udělat nemohl!“

Fritz měl najednou volné obě ruce a chvíli působil dojmem, že neví, co s nimi. Pak se chytil řemenů odhozené krosny, škubl s nimi a hodil si ji zepředu na ramena. Zakymácel se pod tíhou dvojitého nákladu a chvíli hledal rovnováhu. Brzy se začal pomalu sunout po pěšině. Novotného i Adlera si prostě přestal všímat.

„Zastav se!“

Udělal to jenom proto, aby pootočil hlavu. „Já se strachy nepodělám! A jak jste správně řekl, viděl vás, ne mě,“ lehce dloubl botou do ležícího kordonisty, „takže mizím i se zbožím.“

Novotný strhl svoji krosnu z Nasseho ramen. Ten od – v jeho očích – starého muže nečekal tolik síly a zarytosti. Skončil na kolenou a chvíli hledal rukama v prázdnu před sebou rovnováhu. Pak se poněkud neobratně zvedl a tiše vycouval do stínu stromů. Michael Novotný se opatrně sklonil k ležícímu kordonistovi. Na tváři ucítil jeho slaboučký a nepravidelný dech. Nedal na sobě nic znát ani tím nejmenším pohybem, protože v zádech cítil číhavý pohled Fritze Nasseho. Teprve po velmi dlouhé době se opřel o krosnu a zvedl se na nohy. Jeho mladý komplic takové váhání považoval za potvrzení, že kordonista už nikdy nikomu nic neřekne. Špatné svědomí z toho neměl ani na chvíli. Vykročil po sotva znatelné pěšině. Za Novotným se ani neohlédl. Ten už teď trpce litoval, že mu řekl o spolehlivé skrýši pro kontraband. Vlastně trpce litoval celého rozhodnutí udělat právě Fritze svým společníkem. Jenže na důkladnější hloubání nad tím, jak je dnešní noci všechno úplně jinak než obvykle a většina z toho naprosto špatně, neměl čas. Adler se mohl každou chvíli probrat. Usadil si krosnu na záda a neslyšně zmizel téměř opačným směrem než Fritz Nasse.

Když mladý adjunkt vrchnostenského lesního úřadu zabušil na okno panské hájenky, už kdesi na východě začínalo svítat.

„Nemůže to počkat do rána?“ ozval se uvnitř nevrle rozespalý hajný.

„Nemůže! Kordonista Adler měl nehodu ve vašem revíru,“ odsekl hlasitě adjunkt a potichu, spíš pro sebe zabručel: „Kromě toho už je ráno!“

Hajnému chvíli trvalo, než se objevil na prahu v uniformě vrchnostenské lesní správy, jak se slušelo na úřední osobu.

„Tak kudy?“

Neptal se, co tenhle služebně téměř nejmladší úředník zdejšího panství dělal v noci v jeho revíru. Taková otázka byla stejně zbytečná jako odpověď na ni.

I když se oba v lesním terénu pohybovali hbitě a s jistotou, přesto jim cesta zabrala tolik času, kolik potřebovalo jarní studené slunce k tomu, aby se vyhouplo nad okolní kopce. Kordonista Hermann Adler mu nastavoval tvář se ztuhlým, letmým úsměvem. Doširoka otevřené oči už slunce neviděly.

„Tohle nebyla nehoda,“ hajný se naklonil nad tělem. Nosíval ve svém životě různé uniformy a mrtvých mužů viděl, na rozdíl od mladého adjunkta, hodně. Tenhle však byl zvláštní, a nešlo o uniformu služebníka státu. V jeho obličeji byla patrná stopa po úderu velmi neobvyklého tvaru. „Zlomený nos,“ upřesnil suše.

„To ho přece nemohlo připravit o život,“ oponoval adjunkt.

„Měl smůlu, že zůstal ležet na zádech. Asi se zalkl vlastní krví. Kdyby se mu podařilo včas vstát nebo se jenom převrátit na bok, zřejmě by to teď pachateli oplatil.“

„Na koho tu tak asi mohl narazit?“

Hajný se ušklíbl do vousů. Když budou na vrchnostenské kanceláři chtít, najdou ho. Kování, které se otisklo do kordonistova obličeje, rozhodně nebylo ani obvyklé, ani běžné, ať už bylo na čemkoliv. Ve studeném, jarním časném ránu však bylo důležité něco úplně jiného.

„Musíme ho dostat alespoň k cestě, sem hrobník s károu nepřijede.“

„My?“ adjunkt se viditelně otřásl hrůzou.

„A kdo jiný,“ hajný nekáral, mluvil skoro vlídně, „máme povinnost postarat se o muže padlého ve službě.“

„Ale my přece nejsme služebníci státu,“ pokusil se oponovat adjunkt, v obličeji stále zelenější.

„V téhle situaci jsme oba úřední osoby, a dokud vrchní Albrecht nerozhodne jinak, jsme výkonnou mocí i ve jménu státní správy,“ teď už se hajný zlobil. Kromě znalosti vlastních povinností měl evidentně jinou představu o čestném chování muže než ten zelenáč, byť výš postavený. „Mrtvý vás neukousne, ale pokud budete zvracet, tak někde jinde!“ zavelel nekompromisně.

Proti tomuhle příkazu adjunkt neprotestoval, ovšem odpotácet se do přiměřené vzdálenosti ho stálo obrovskou námahu. Jestli hajný skutečně zavrčel slovo „padavka“, si nebyl jistý. Neměl však ani sílu se urazit. Tak nesnesitelná byla představa, že se dotkne mrtvého. Vzpamatoval se jenom natolik, aby pomohl svázat smrkové větve a za provaz je přidržel tak, aby na ně hajný mohl tělo mrtvého muže odtáhnout. Pak vyrazil, jak nejrychleji uměl. Ne proto, že na vrchnostenskou kancelář do Králík to bylo kus cesty. Chtěl být co nejdál od hrůzného nálezu.

Hajný zůstal opřený o strom. Věděl, že to nejhorší bude třeba teprve udělat, a doufal, že se najde někdo výš postavený, starší nebo prostě jinak důležitější, komu připadne povinnost povědět tuhle zprávu Adlerově ženě a dceři.

Kolovrat tiše vrněl už od časného rána. Hermína spěchala, protože faktor si měl přízi vyzvednout právě dnes. Když na to přišlo, byl to dobrý výdělek tady v horách, kde pole stačila sotva k uživení a práce ženských rukou byla levnější než kdekoliv jinde. Otcův příjem byl rozhodně hluboko pod hranicí solidního uživení rodiny, byť sestávala jenom ze dvou žen. Paní kordonistová ze sousedství se na ni sice dívala svrchu a prohlašovala, že dcera státního zaměstnance by neměla námezdně pracovat, ale sama celé dny, dokud světlo stačilo, vysedávala u vyšívacího rámu a své výtvory prodávala možná ještě levněji než Hermína bavlněnou přízi. Na rozdíl od většiny zdejších vesnických žen, které jako poddané musely alespoň částečně příst, a dokonce i tkát pro vrchnost v rámci robotní povinnosti, byli muži ve službě hraničního kordonu i jejich manželky a děti svobodnými obyvateli země a žádná poddanská povinnost se jich netýkala. Proto mohla Hermína, s trochu trpkým souhlasem otce, prodávat přízi tomu, kdo za ni zaplatil lépe. Ale také mohla kolovrat uklidit do kouta a nechat se příležitostně v Králíkách na faře zaměstnat nejprve na hrubou práci při úklidu. Příprava jídla k tomu nepatřila, ale Hermína velmi záhy pochopila, že se může přiučit, jak se vaří pro nóbl hosty. Farská hospodyně byla rodem z Prahy a uměla takové pokrmy, o kterých tady v horách ani nezaslechli. Čím víc se při práci zadýchávala, tím častěji a blíž pouštěla Hermínu k plotně. A ta se nebránila. Naopak.

Když zaslechla klepání na dveře, zastavila Hermína kolovrat. Sice si pomyslela, že teď jí byl jakoukoliv upovídanou návštěvu čert dlužen, ale víc s tím udělat nemohla. Hlasitě vyzvala ke vstupu. Když se dveře otevřely, rychle se zvedla ze stoličky, ačkoliv to původně vůbec neměla v úmyslu. Na prahu stál vrchní králického panství Johann Albrecht. Vstoupil s dotazem po matce a pak, navzdory všem zvyklostem, smekl klobouk. To Hermínu vyděsilo. Byl tu nejvyšším pánem bez ohledu na státní službu mužů hraničního kordonu, nebyl povinen stát před kýmkoliv z místních s odkrytou hlavou. Matka se mu prosmykla za zády s kameninovým hrncem v náručí. Byla zvyklá na cizí lidi ve svém obydlí, ale teď se dívala nedůvěřivě. Takový pán tu opravdu neměl co dělat.

„Kordonista Hermann Adler zemřel ve službě našemu nejmilostivějšímu panovníkovi, císaři Františku I.,“ pronesl pomalu vrchní a obřadně se ženám uklonil.

„To musí být nějaký omyl, milostpane,“ trochu ji samotnou udivilo, jak pevně její hlas zní.

„Co je tohle?“ nemohla si nevšimnout neobvyklého tvaru rány u kořene nosu.

„Nejspíš otisk toho, co kordonistovi přerazilo nos,“ vysvětloval pomalu a trochu neurovnaně panský doktor.

Adlerová se nepohnula.

*** 

Tkadlec pokrčil rameny.

*** 