Percy Jackson
Příručka pro polobohy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Rick Riordan

Percy Jackson – Příručka pro polobohy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text copyright © 2009 by Rick Riordan

Illustrations copyright © 2009 by Steve James

Artwork © Steve James

Published by arrangement with Random House Children’s Publishers UK, a division of The Random House Group Limited

Character snapshot illustrations © 2009 by Antonio Caparo

Permission for this edition was arranged through the Gallt and Zacker Literary Agency LLC.

Translation © Dana Chodilová, 2024

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-253-6800-8

ISBN e-knihy 978-80-253-6802-2 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-253-6803-9 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-253-6801-5 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

Ottovi a Noahovi, mým polobožským synovcům

Milý mladý polobožský hrdino,

jestliže čteš tuto knihu, nezbývá mi, než se ti omluvit. Brzy tě čeká mnohem nebezpečnější život než dosud.

Už sis asi uvědomil, že nejsi smrtelník. Tato příručka ti má posloužit coby zasvěcený náhled do světa polobohů, který nesmí spatřit žádné obyčejné lidské dítě. Jakožto vrchní kronikář Tábora polokrevných doufám, že tě přísně tajné informace, které jsou zde obsaženy, udrží během výcviku při životě.

Mé zápisky zahrnují líčení tří nebezpečných dobrodružství Percyho Jacksona, dosud nikdy nesvěřených papíru. Dozvíš se, jak se setkal se strašlivými nesmrtelnými syny boha Arése, zjistíš pravdu o bronzovém drakovi, dlouho považovaném jen za legendu Tábora polokrevných, a odhalíš, jak Hádes získal novou tajnou zbraň a jakou roli musel Percy nedobrovolně sehrát při jejím stvoření. Tyto příběhy tě nemají děsit, je ale důležité, aby sis uvědomil, jak nebezpečný bývá život hrdiny.

Cheirón mi dal svolení podělit se i o soukromé rozhovory s některými předními táborníky, včetně Percyho Jacksona, Annabeth Chaseové a Grovera Underwooda. Měj prosím na paměti, že jde o přísně důvěrné informace. Prozradíš-li je někomu, kdo není polobůh, může se stát, že se na tebe vypraví Clarisse se svým elektrickým kopím. A věř mi, že není o co stát.

Na závěr přikládám obrázky, které ti snad pomohou se zorientovat. Annabeth Chaseová nám dovolila zveřejnit obsah svého táborového kufru, abys měl představu, co si s sebou zabalit na první léto. Je zde i mapa tábora, která ti doufám pomůže se neztratit a nenechat se sežrat nestvůrami.

Prostuduj si tyto stránky pečlivě, neboť tvá dobrodružství teprve začínají. Ať tě bohové provázejí, mladý polobože!

Navždy tvůj

Rick Riordan

vrchní kronikář Tábora polokrevných

PERCY JACKSON A UKRADENÝ VŮZ

Měl jsem zrovna chemii, pátou hodinu, když jsem zvenku uslyšel ten randál.

UÍÍÍ! AU! VŘÍSK! KŠÁ!

Znělo to, jako by někoho napadla posedlá drůbež, a věř mi, že něco takového jsem už zažil. Zdálo se, že nikdo jiný si toho rámusu nevšiml. Byly laborky, všichni se mezi sebou bavili, a tak jsem předstíral, že si potřebuju vymýt kádinku, a šel se podívat z okna.

No jasně, v boční uličce stála holka s mečem. Byla vysoká a svalnatá jako basketbalistka, měla hnědé ucourané vlasy, džíny, vojenské boty a džínovou bundu. Tím mečem se oháněla po hejnu černých ptáků, kteří byli velcí jako krkavci. Z oblečení jí tu a tam trčelo peří, nad levým okem jí krvácel šrám. Jeden pták po ní zrovna vystřelil brkem a ten se jí jako šíp zabodl do ramene. Zaklela a sekla po něm, ale uletěl.

Bohužel jsem tu holku znal. Byla to Clarisse, můj úhlavní nepřítel z Tábora polokrevných. Obyčejně žila celý rok v táboře. Netušil jsem, co dělá v Upper East Side uprostřed školního vyučování, ale bylo mi jasné, že má malér. Moc dlouho už se bránit nevydrží.

Udělal jsem to jediné, co jsem udělat mohl.

„Paní Whiteová,“ ozval jsem se. „Můžu na záchod? Chce se mi zvracet.“

Víš, jak se děti učí, že kouzelné slovíčko zní prosím? Houby. Kouzelné slovíčko zní zvracet. Dostane tě ze třídy, než to dořekneš.

„Běž!“ propustila mě paní Whiteová.

Vyřítil jsem se ze dveří a cestou si strhával ochranné brýle, rukavice a laboratorní plášť. Vytáhl jsem svou nejlepší zbraň – kuličkové pero zvané Anaklusmos.

Na chodbě mě nikdo nezastavil, takže jsem vyšel ven bočním východem u tělocvičny. Dostal jsem se na ulici a viděl, jak Clarisse praštila jednoho ďábelského opeřence mečem naplocho, jako by odpálila homerun. Pták zakdákal, odsvištěl na cihlovou zeď a sklouzl po ní do popelnice. Kolem ale pořád poletoval tucet dalších.

„Clarisse!“ houkl jsem na ni.

Sjela mě nevěřícným pohledem. „Co ty tu –“

Přerušil ji nápor šípů z peří, který se jí prohnal nad hlavou a zabodl se do zdi.

„Tohle je moje škola,“ oznámil jsem jí.

„To mám teda kliku,“ zavrčela, ale víc nadávat nemohla, zaměstnával ji boj.

Sundal jsem násadku z pera a to se okamžitě proměnilo ve skoro metrový bronzový meč. Pustil jsem se do boje, oháněl se po ptácích a čepelí odrážel jejich šípy. Spolu s Clarisse jsem sekal a porcoval, až z těch protivných útočníků zbyly jenom hromádky peří na zemi.

Oba jsme funěli jako lokomotivy. Měl jsem pár šrámů, ale nic vážného. Z paže jsem si vytáhl brk, naštěstí mě nezasáhl moc hluboko. Pokud není otrávený, jsem v pohodě. Vylovil jsem z bundy pytlík ambrózie, kterou s sebou vždycky nosím pro případ nouze, kousek odlomil a nabídl Clarisse.

„Nepotřebuju, abys mi pomáhal,“ zahučela, ale ambrózii si vzala.

Spolkli jsme pár soust – jen trochu, jídlo bohů může člověka spálit na popel, když to s ním přežene. Proto asi není moc obézních bohů. Každopádně, za pár vteřin nám šrámy a modřiny zmizely.

Clarisse schovala meč a oprášila si bundu. „No… tak čau.“

„Počkat!“ zadržel jsem ji. „Nemůžeš se jen tak zdejchnout.“

„Co by ne?“

„Děje se něco? Co děláš venku z tábora? Proč po tobě ti ptáci šli?“

Strčila do mě, nebo se o to aspoň pokusila. Byl jsem na její triky zvyklý. Prostě jsem uhnul a ona zavrávorala.

„No tak,“ hučel jsem do ní. „Právě tě málem zabili u mojí školy. Tím pádem jsem do toho namočený.“

„To teda nejseš!“

„Nech mě, ať ti pomůžu.“

Roztřeseně se nadechla. Připadalo mi, že mě chce snad zmlátit, ale v očích měla zoufalý pohled, jako by se dostala do fakt pořádného maléru.

„Moji bráchové,“ utrousila. „Provedli mi takovou lumpárnu.“

„Aha.“ To mě nijak zvlášť nepřekvapilo. Clarisse měla v Táboře polokrevných spoustu sourozenců. A všichni se po sobě navzájem vozili. Co se taky dá čekat od synů a dcer boha války? „Kteří bratři? Sherman? Mark?“

„Ne.“ Takhle ustrašeně jsem ji ještě mluvit neslyšel. „Mí nesmrtelní bratři. Fobos a Deimos.“

Sedli jsme si na lavičku v parku a Clarisse mi všechno vypověděla. S návratem do školy jsem si starosti nedělal. Paní Whiteová si bude myslet, že mě školní zdravotnice poslala domů, a šestou hodinu byly dílny. Náš učitel pan Bell nikdy docházku nesledoval.

„Abych to dobře pochopil – půjčila sis tátovu káru, že se projedeš, a ta se ztratila.“

„To není auto,“ zavrčela Clarisse. „Je to válečný vůz! A otec mi řekl, ať si ho vezmu. Je to jako… zkouška. Mám ho vrátit do západu slunce. Jenomže –“

„Bráchové ti ho čmajzli.“

„Oni jsou jeho vozatajové, víš? A neradi vidí, když s ním jezdí někdo jiný. Proto mi vůz ukradli a poslali na mě ty pitomý ptáky, co střílí peří.“

„Tatíčkovy mazlíčky?“

Nešťastně přikývla. „Hlídají mu chrám. Zkrátka, jestli ten vůz nenajdu…“

Vypadala, že se sesype. Nevyčítal jsem jí to. Měl jsem tu čest vidět jejího otce Arése, když se rozběsnil, a nebyl to hezký pohled. Jestli ho Clarisse zklamala, tvrdě po ní půjde. Fakt tvrdě.

„Pomůžu ti,“ nabídl jsem se.

Zakabonila se. „Proč bys to dělal? Nejsme kámoši.“

V tom měla naprostou pravdu. Milionkrát na mě byla hnusná, ale stejně se mi nelíbila představa, že by se Arés pustil do ní nebo do někoho jiného. Snažil jsem se vymyslet, jak jí to vysvětlit, když se najednou ozvalo: „A jéje, to se podívejme. Mně se zdá, že holčička bulila!“

O betonový sloup se opíral puberťák v otrhaných džínech, černém tričku, kožené bundě a s čelenkou ve vlasech. Za opaskem měl zastrčený nůž. V očích mu svítily plameny.

„Fobe.“ Clarisse zaťala pěsti. „Kde je ten vůz, ty debile?“

„Ty jsi ho ztratila,“ popíchl ji. „Mě se neptej.“

„Ty malej –“

Vytasila meč a zaútočila, ale Fobos se prostě vypařil a její čepel se zabodla do sloupu.

Zjevil se na lavičce vedle mě. Pochechtával se, ale smích ho přešel, jakmile jsem mu přitiskl meč ke krku.

„Radši ten vůz vrať,“ poradil jsem mu, „než se naštvu.“

Ušklíbl se a snažil se tvářit jako drsňák, jak jen to s ostřím pod bradou šlo. „Co je zač ten tvůj kluk, Clarisse? Potřebuješ v boji pomáhat?“

„To není můj kluk!“ Clarisse zatáhla za meč a vysvobodila ho ze sloupu. „Není to ani kámoš. Je to Percy Jackson.“

Něco ve Fobově výrazu se změnilo. Zatvářil se překvapeně, možná dokonce nervózně. „Poseidónův syn? Ten, co rozzlobil našeho otce? Páni, to je teda síla, Clarisse. Ty se taháš se zapřisáhlým nepřítelem?“

„Já se s ním netahám!“

Fobovy oči zaplály jasně rudou barvou.

Clarisse se rozječela a začala máchat rukama ve vzduchu, jako by na ni útočil neviditelný hmyz. „Ne, prosím!“

„Co jí to provádíš?“ chtěl jsem vědět.

Zacouvala do ulice a divoce se oháněla mečem.

„Nech toho!“ obořil jsem se na Foba. Vmáčkl jsem mu meč o něco víc ke krku, ale on prostě zmizel a objevil se zase u sloupu.

„Nejanči, Jacksone,“ uchechtl se. „Jenom jí předvádím to, čeho se bojí.“

Zář mu vyprchala z očí.

Clarisse se zhroutila a těžce oddechovala. „Ty hnusáku,“ zasípala. „Já… já tě dostanu.“

Fobos se obrátil ke mně. „A co ty, Percy Jacksone? Čeho se bojíš ty? Abys věděl, já na to přijdu. Vždycky na to přijdu.“

„Vrať ten vůz.“ Snažil jsem se mluvit pevně. „Jednou jsem se bil s tvým tátou. Mě nevyděsíš.“

Fobos se rozesmál. „Nejhorší je bát se samotného strachu. Neříká se to? No, dovol, abych ti prozradil malý tajemství, polokrevníku. Já jsem strach. Jestli chceš najít vůz, přijď a vezmi si ho. Je za vodou. Najdeš ho tam, kde žijou malý dravý zvířata – přesně na místě, kam patříš.“

Luskl prsty a zmizel v závoji žluté mlhy.

Abys věděl, už jsem potkal spoustu drobnějších bohů a netvorů, kteří se mi nezamlouvali, ale Fobos byl mezi nimi třída. Nemám rád násilníky. Ve škole jsem nikdy nepatřil k oblíbencům, takže jsem se celou dobu otravoval s grázlíky, co se snažili mě a moje kamarády zastrašit. Po tom, co se nám Fobos vysmíval, a když se Clarisse zhroutila, jen co se na ni podíval… Moc rád bych dal tomu týpkovi lekci.

Podepřel jsem ji a ona vstala. Tvář měla pořád celou vyděšenou a zpocenou.

„Tak co, teď už si necháš pomoct?“ zeptal jsem se jí.

Jeli jsme metrem a pořád vyhlíželi nějaký další útok, ale nikdo nás neobtěžoval. Clarisse mi cestou vyprávěla o Fobovi a Deimovi.

„Jsou to drobnější bohové,“ řekla. „Fobos je strach. Deimos je hrůza.“

„Jaký je mezi tím rozdíl?“

Zamračila se. „Deimos je větší a odpornější, myslím. Umí zastrašit davy lidí najednou. Fobos je víc, no, osobní. Dovede se člověku dostat do hlavy.“

„Od jeho jména pochází slovo fóbie?“

„Jo,“ zabručela. „Je na to pěkně pyšnej. Na všechny možný fóbie, co jsou po něm pojmenovaný. Blbeček.“

„A proč nechtějí, abys řídila ten vůz?“

„Normálně je to rituál jenom pro Arésovy syny, když oslaví patnáctiny. Za celý věky jsem první dcera, co se k něčemu takovému dostala.“

„To je super.“

„A kde ten chrám je?“