TOP 10 zajímavostí

Pevnost Kalemegdan

Pokochejte se krásnými panoramaty Bělehradu – města, v němž se Dunaj setkává s řekou Sávou (strana 32).

Královské paláce v Dedinje

Nahlédněte do zákulisí luxusních rezidencí sesazené srbské královské rodiny (strana 71).

Muzeum Jugoslávie

Zažijte trochu „jugonostalgie“ na počest někdejšího prezidenta Tita (strana 67).

Skadarlija

Vychutnejte si srbskou kuchyni i lidovou hudbu ve staré bohémské čtvrti Bělehradu (strana 53).

Národní muzeum

Prohlédněte si ikonická díla srbského umění (strana 49).

JugoTour

Projeďte se Novým Bělehradem s brutalistními budovami v otlučené staré Zastavě (strana 78).

Kostel svatého Sávy

Pokochejte se monumentální srbsko-byzantskou stavbou (strana 63).

Nábřeží čtvrti Zemun

Užijte si výhledy na mohutný Dunaj během pohodového oběda v některé z vynikajících rybích restaurací na nábřeží čtvrti Zemun (strana 81).

Muzeum Nikoly Tesly

Téměř elektrizující odkaz místního génia, jenž je nazýván „národním pokladem“ (strana 61).

Na hladině Dunaje

Přenocujte, dejte si oběd anebo si užijte večírek na hladině druhé největší řeky Evropy (strana 85).

Ideální den v Bělehradě

9.30

Pozdní snídaně ve čtvrti Dorćol

Káva s přáteli je na Balkáně každodenní rituál, takže i vy můžete zahájit den svou dávkou kofeinu v poklidném tempu v elegantní čtvrti Dorćol. Doporučujeme podniky Pastis nebo Red Bread (viz str. 105), jež skýtají pestrou nabídku pozdních snídaní.

10.30

Pevnost Kalemegdan

Vychutnejte si výhled na soutok mohutného Dunaje s řekou Sávou s poválečným utopickým projektem Nového Bělehradu v pozadí. Prozkoumejte zákoutí komplexu Kalemegdan, zastavte se u malého kostelíka Ružica, klenotu srbské pravoslavné architektury, a u ikonické sochy Vítěz od Ivana Meštroviće z roku 1928.

11.30

Vojenské muzeum

Seznamte se s neklidnou historií Srbska. Zajímavými exponáty jsou třeba zakrvácený oděv jugoslávského krále Alexandra I. Karađorđeviće (čti Karadžordževiče), zavražděného při atentátu ve Francii v roce 1934, anebo zbraně ukořistěné americkým vojákům během bombardování Bělehradu silami NATO v roce 1999.

12.30

Procházka Starým Městem

Vydejte se z komplexu Kalemegdan ke katedrále sv. Michaela a přejděte přes ulici ke krásné rezidenci kněžny Ljubici, abyste viděli, jak se měnila móda v průběhu 19. století, kdy se Srbsko snažilo nalézt své místo v „rodině evropských národů“.

14.00

Oběd

Projděte se po centrální pěší zóně Kneza Mi- haila a potom si „doplňte palivo“ v Supermarketu Deli na malebné ulici Topličin venac anebo v podniku Restoran Tri, který založily tři kamarádky.

15.00

Národní muzeum

Nově rekonstruované Národní muzeum na hlavním náměstí Trg Republike vystavuje nejen historické exponáty, ale i umění; cestou uvidíte jezdecký pomník knížete Michaila.

16.00

Čas na cukrárnu

Dopřejte si zmrzlinu v podniku Bacio nebo Luff ve čtvrti Dorćol či odpolední čaj v ikonickém hotelu Moskva na náměstí Terazije. Cukrárna Mandarina na Starém Městě nabízí výtvarně dokonalé zákuskové kreace.

17.30

Na skok do baru

Na chvíli se zastavte v některém z charakteristických barů Bělehradu, jako je třeba World Traveller‘ s Club (viz str. 87) nebo Blaznavac (viz str. 86) .

22.00

Komplex Cetinjska

Ochutnejte místní řemeslná piva a poslechněte si živou hudbu v komplexu, který je oblíbený hlavně mezi místními mladými hipstery; najdete jej v bývalém pivovaru hned za rohem z ulice Skadarska.

20.00

Srbská národní kuchyně

Na Skadarské si dejte karađorđevu šniclu, řízek, jenž je poctou srbskému národnímu hrdinovi, a poslechněte si tklivé srbské lidové písně. Alternativou je kultivované prostředí ctihodného Klubu spisovatelů, někdejšího místa setkávání jugoslávských literátů.

Úvod

Hlavní město Srbska Bělehrad má recept na svou vlastní alchymii, kterou dokáže kombinovat „bídu a lesk“ – postkomunistickou šeď s jihoevropskou radostí ze života. V posledních letech stále rostoucí počet návštěvníků uchvátilo to, co se skrývá pod omšelými fasádami a všudypřítomnými graffiti: nespoutaná energie města, neotřelá tvořivost, nesmlouvavá sebedůvěra a bezmezné odhodlání lidí dobře se bavit.

Bělehrad je domovem téměř dvou milionů lidí, což z něj činí zdaleka největší město v zemi s necelými 7 miliony obyvateli (když nepočítáme obyvatelstvo Kosova). Srbsko sousedí na severu s Maďarskem, na západě s Chorvatskem, Bosnou a Hercegovinou a Černou Horou, na východě s Rumunskem a Bulharskem a na jihu se Severní Makedonií a svou někdejší autonomní oblastí Kosovo. Srbsko – s velkou pravděpodobností budoucí členský stát Evropské unie – pěstuje však také úzké politické a kulturní vazby s Ruskem. Po vyhlášení nezávislosti Kosova v roce 2008 (kterou Srbsko dosud neuznalo) zůstávají hranice země sporné.

Sluší se hned na úvod napsat, že Bělehrad příliš nenaplňuje představy odvozené od jeho názvu – tedy Bílé město (srbsky Beli grad ). Jeho pověst se však stále více stává lákadlem pro návštěvníky, kteří trpí „jugonostalgií“ a hledají něco zajímavého, co zbylo z někdejšího komunistického Východu. Bělehrad může ve dne nabídnout velkorysé kulturní a historické skvosty, v noci zde pak vibruje již zavedená klubová scéna, a město se dokonce těší nové pověsti „ráje hipsterů“; noční život se odehrává v různých alternativních podnicích a v místech, kde často narazíte nejen na zajímavé účesy, ale i na řemeslné pivo.

Geografie

Bělehrad leží na rozhraní dvou odlišných typů krajin: Panonská nížina se táhne přes rovinatou Vojvodinu směrem na sever až k hranicím s Maďarskem, zatímco kopce a hory Balkánu směrem na jih. Město leží přímo na soutoku dvou řek – Dunaje, tedy druhé největší evropské řeky (po Volze), a jeho přítoku Sávy. Sáva tvoří pomyslnou osu města – odděluje Staré Město a jeho okolí na východním břehu řeky od malebné čtvrti Zemun a zástavby z komunistické éry, zvané Nový Bělehrad, na západním břehu.

Pole v oblasti Vojvodina

Vzhledem k tomu, že město má celkově asi 200 km nábřeží, řeka do značné míry formuje jeho životní styl i topografii. Poloha na Dunaji (srbsky Dunav ) po staletí dodávala Bělehradu na strategickém významu – ať už v oblasti obchodu, nebo politiky. Řeka totiž město spojovala s okolními sídly a státy podél tohoto mohutného toku. Od počátku 18. až do počátku 20. století Dunaj a Sáva tvořily politickou a kulturní přední linii mezi Osmanskou říší a rakouskou monarchií, které se o hlavní město přetahovaly.

Dějiny

Od dob středověkých království až po války v 90. letech 20. století se srbskou kulturou i politikou prolíná silné povědomí o vlastní minulosti. Jak napsala spisovatelka Rebecca West ve svém cestopise Černé jehně, šedý sokol z Jugoslávie 30. let minulého století: „Musela jsem přijet do Jugoslávie, abych pochopila, co znamenají dějiny z masa a krve.“

Ještě na konci 19. století představoval Bělehrad pro většinu evropských státníků jakýsi obskurní nevyzpytatelný kout Turecka v Evropě. Ve 20. století si však prorazil cestu do širšího povědomí – zejména po atentátu na arcivévodu Františka Ferdinanda d‘Este, který se stal záminkou k rozpoutání první světové války (viz str. 20) . Vnímání Srbska se na Západě v průběhu 20. století výrazně posunulo: v první světové válce bylo považováno za oběť rakouské agrese, ale století zakončilo pod sankcemi OSN; mezinárodní společenství Srbsko odsoudilo jako agresora a v roce 1999 se stalo dosud jedinou evropskou zemí, kterou bombardovaly letecké síly NATO.

Arcivévoda František Ferdinand d‘Este

Mezitím byl Bělehrad politickým srdcem dvou Jugoslávií: nejprve meziválečného království a později poválečného komunistického státu založeného v roce 1945. Rozhodnutí přijímaná v Bělehradě postihla v průběhu 20. století občany různých národností: od Slovinska po Sarajevo, od chorvatského pobřeží Jaderského moře po drsné hory Kosova a Makedonie. Pod vedením někdejšího prezidenta Josipa Broze Tita se Jugoslávie stala globálním hráčem, jenž v letech studené války dokázal obratně lavírovat mezi Východem a Západem. Titův režim přinesl obyčejným Jugoslávcům mír, relativní prosperitu a možnosti bezvízového cestování – to dnes mnozí lidé v Srbsku vlastně postrádají.

Dvouhlavý jazyk

Jedinečné mezi zeměmi na Balkáně je to, že srbský jazyk (stejně jako orel na srbské vlajce) se „dívá“ jak na východ, tak na západ – používá jak ruské azbuce podobnou cyrilici, tak i latinku. Cyrilice je úředním písmem Srbska a je zavedená ve státní správě. Srbskou cyrilici vyvinul lingvista Vuk Karadžić v roce 1814, a byla důležitým ukazatelem národní identity v době tzv. Prvního srbského povstání, ale dnes je považována za stále více ohroženou, protože kvůli internetu a globalizaci je latinka – srbsky latinica stále důležitější. V roce 2018 však ministerstvo kultury oznámilo nová opatření pro zachování srbské cyrilice. Motivační motto zní: „Náš jazyk a písmo jsou svědectvím, kým jsme.“

Během 90. let se federální Jugoslávie rozpadla na jednotlivé samostatné republiky, což přineslo válku a utrpení milionům lidí. Sotvakdo odjede z Bělehradu, aniž by pochopil, jak se dědictví válek dodnes stále odráží v politice a společenských postojích – od rozhodnutí ponechat vládní budovy rozbité po náletech NATO (viz str. 61) až po geopolitické balancování Srbska mezi Ruskem a Západem (viz str. 66) .

Architektura

Dnešní zastavěné území města přesně odráží bouřlivé 20. století tak, jak ho prožívalo Srbsko. Během jednoho století bylo totiž čtyřikrát bombardováno, a v Evropě tím drží neradostné prvenství: Rakouskem-Uherskem ( v roce 1914), mocnostmi Osy ( v roce 1941) a potom Spojenci (1944) během druhé světové války a naposledy silami NATO (1999). Město však s jakousi vzdorovitou pýchou své jizvy vystavuje, takže některá místa bombardovaná silami NATO zůstávají záměrně neopravená více než dvacet let (viz str. 61) . Vzhledem k vysoké míře znečištění ovzduší v Bělehradě – které patří k nejhorším v Evropě – jsou i ty nejkrásnější novostavby náchylné k rychlému „ušpinění“.

Navzdory dlouhému trvání osmanské nadvlády se v Bělehradě z tohoto období dochovalo jen málo: pozoruhodnými výjimkami jsou mešita Bajrakli (viz str. 51) a rezidence knížete Miloše a kněžny Ljubici (viz str. 74 a 46) . V té době byla většina budov dřevěná, jednopodlažní a velmi náchylná k poškození požárem. Habsburská administrativa, která v letech 171 7–1 739 převzala vládu po Turcích, vnesla do města barokní styl a mešity dala přestavět na kostely. Teprve po stažení osmanských vojsk ze svého teritoria v roce 1867 Srbsko zahájilo program obnovy, aby tak zdůraznilo svůj vstup na evropskou politickou scénu. První bělehradský urbanista Emilijan Josimović dostal za úkol město zmodernizovat. Poslední desetiletí 19. století tak přinesla železniční spojení s Evropou, elektrické osvětlení, vodovod a koňmi tažené tramvaje: zkrátka všechny novinky své doby.

Rezidence knížete Miloše, tradiční palác v balkánském stylu

V meziválečném Jugoslávském království dohlížela dynastie Karađorđevićů na stavbu řady pozoruhodných budov, zejména romantického královského paláce ve čtvrti Dedinje. V poválečné komunistické Jugoslávii architektura nabrala brutalistní směr. Monumentálními příklady z této doby jsou dvojmrakodrap Genex z let 197 7–1 980, Hotel Jugoslavia z roku 1969 nebo Palác Srbska z roku 1959, který doplňují blokovi (obytné paneláky) na levém břehu řeky Sávy.

Turistický boom

Počet návštěvníků Bělehradu v posledních letech rychle stoupá: do města přijíždějí turisté z Číny, Turecka a Ruska, ale roste i počet turistů ze západní Evropy nebo z USA. Město se snaží zbavit dědictví konfliktů a mezinárodní izolace, mimo jiné i nedávnou přestavbou centra, renovací všech významných muzeí a otevřením nových leteckých linek národního dopravce AirSerbia. Můžete očekávat obecně přátelské přijetí, přičemž zejména příslušníci mladší generace hovoří zpravidla velmi dobře anglicky.

Pro mnohé návštěvníky je prvkem určité přitažlivosti i pocit, že Srbsko je sice bezpečná, ale stále tak trochu „divoká“ destinace: relativně dostupný a ne tak vzdálený cíl dobrodružného výletu ze západní Evropy. I když jsou pozůstatky konfliktů stále na očích a mnohdy záměrně ponechávané jako připomínka, stojí za to zdůraznit, že turistika zaměřená na tyto rány není všemi místními vítaná. Dáte-li se do řeči s místními, měli byste se raději vyhýbat určitým citlivým tématům (například Kosovu či válce v bývalé Jugoslávii).

Stručná historie

Jako návštěvník brzy zjistíte, že srbská historie je přítomná ve všem, co v Bělehradě uvidíte a co vám budou vyprávět. I v tomto městě, stejně jako v celém regionu západního Balkánu, je interpretace nedávné minulosti silně kontroverzní a velmi rozdílná podle etnické příslušnosti. Pokud se hovoří o konfliktech 90. let, je kladen důraz na škody způsobené bombardováním Bělehradu silami NATO v roce 1999 – slovní spojení „agrese ze strany NATO“ asi od místních průvodců uslyšíte poměrně často. Éra prezidenta Miloševiće, bombardování silami NATO i současný status Kosova – to jsou témata, kolem nichž je třeba v konverzaci našlapovat opatrně.

Stopy po bombardování silami NATO

Starověk

Většina území dnes nazývaného „Balkán“ byla dobyta Římskou říší už v 1. století našeho letopočtu. V té době tvořilo obyvatelstvo žijící v této části jihovýchodní Evropy bohatou etnickou směsici: žili zde Řekové, Thrákové, Dardánové a Ilyrové. Podle některých historiků se na území dnešního Srbska narodilo možná až 18 římských císařů. Teprve v průběhu 6. století začaly na Balkán migrovat národy mluvící slovanskými jazyky. Usadily se zde v průběhu 7. století a zhruba v polovině 9. století se v okolí Rašky ( v dnešním jižním Srbsku) objevil národ Srbů.

Středověk

V období středověku v regionu vznikala různá srbská knížectví či království. Co se týče jejich vladařů, patrně nejdůležitější byla dynastie založená Stefanem Nemanjou v Rašce v 60. letech 12. století. Dynastie Nemanjićů vládla asi po dvě století a disponovala významnou vojenskou silou; dobyla většinu současné Albánie a Makedonie. Období vlády této dynastie představovalo později pro různá hnutí bojující za nezávislost země „zlatý věk“ Srbů – dobu, kdy se utvářela jejich národní identita. Srbské království začalo ztrácet na síle a významu ve 14. století, za vlády Stefana Urose V. zvaného příznačně „Slabý“, který zemřel v roce 1371.

Dobytí Osmany

Bitva u řeky Marici v roce 1371 znamenala příchod nové dominantní politické a vojenské síly: Osmanů. Bělehrad odolal osmanskému obléhání v roce 1456 – obraně města tehdy velel Maďar János Hunyadi. V roce 1521 už se ale město neubránilo a podlehlo armádě sultána Sulejmana Nádherného. Zdaleka nejznámější bitvou v dějinách osmanského dobývání Srbska je však bitva na Kosově Poli, k níž došlo 28. června 1389. Toto datum je v Srbsku známé jako den svatého Víta neboli Vidovdan a pro Srby má velký, téměř posvátný význam. Srbská vojska vedl kníže Lazar Hrebeljanović (často zvaný „car Lazar“, i když byl pouze knez neboli kníže); Osmanům velel sultán MuradI. Jak Lazar, tak sultán Murad přišli v bitvě o život – sultána v jeho stanu ubodal srbský rytíř Miloš Obilić. Přestože bitva technicky vzato skončila nerozhodně, dnes je považována za srbskou porážku.

Mezi dvěma říšemi

Za osmanské nadvlády se pevnost Kalemegdan stala sídlem vojenského guvernéra neboli paši , který městu a celé oblasti vládl ve jménu sultána. Bělehrad tehdy obývali převážně etničtí Turci: jako úředníci, obchodníci a vojáci; Srbové museli odejít na venkov, kde muslimští statkáři dohlíželi na křesťanské rolnictvo.

Vzestup nacionalismu

Karađorđeho socha

KaraĐorĐE a jeho hajduci

Na cestě knezávislosti

Během 19. století Srbsko postupně získávalo stále větší autonomii – s tím, jak se chřadnoucí osmanský stát dostával pod rostoucí tlak ozbrojených srbských rebelů, srbských politických činitelů, ale také evropských velmocí ochotných napomáhat „srbské věci“.

Dvouhlavý orel