Věnováno památce Rosemary Marshallové: „Kupředu a vzhůru!“

ZBÝVÁ ŠEDESÁT SKLIZNÍ

Jak dospět k budoucnosti šetrné k přírodě

Philip Lymbery

Přeložila Kateřina Drewsová

This translation of Sixty Harvests Left is published by Nakladatelství Práh s.r.o. by arrangement with Bloomsbury Publishing Plc.

Copyright © Philip Lymbery, 2022

Translation © Kateřina Drewsová, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-018-3

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Ještě šedesát úrod do kolapsu zemědělství – není to přehnané, alarmistické, zbytečně strašící? Číslo vychází z poznání vědců přetaveného do konstatování OSN, že již během jediného lidského života může být většina intenzivně využívaných zemědělských půd na této planetě natolik degradována, že nebude schopna plnit své produkční funkce jako doposud. Není přitom vlastně vůbec důležité, jestli budeme za délku života počítat interval šedesáti, nebo osmdesáti let, nebo zda oněch šedesát let začneme počítat od doby prvního vydání této knihy, nebo od jejího vydání v češtině nebo v dalších jazycích. To podstatné sdělení je v něčem jiném: v současném modelu zemědělské produkce založeném na vysoké intenzitě, průmyslových hnojivech, pesticidech a také „průmyslové velkovýrobě“ masa, tedy živočišných bílkovin, není možno pokračovat – jednoduše není dlouhodobě udržitelný.

Na jedné straně představuje snaha o nasycení lidstva a eliminaci hladovění, a to i v podmínkách dalšího očekávaného nárůstu lidské populace, ohromující pokrok – ať už ve šlechtitelství, nebo v zemědělské chemii a technologiích, ale i v naší schopnosti zvyšovat trvanlivost a kvalitu potravin. Na straně druhé však stojí omezené a docházející zdroje, zvyšující se energetické a materiálové náklady, rostoucí cena lidské práce i technologických celků. To vše ústí do stále větších problémů se zemědělskou ekonomikou. K tomu je nutné přidat fakt, že se změnila struktura zemědělské výroby – distribuci potravin nedokážeme zajistit aspoň přibližně rovnoměrně, lokální výrobci v méně rozvinutých částech světa nedokážou konkurovat velkoprodukci těch technologicky vyspělých, a k tomu všemu se obrovská část (údaje kolísají od 25 až ke 40 %) vyrobených potravin z intenzivní produkce nespotřebuje, ale – vyhodí.

Ty nejhorší dopady jsme přitom začali stále silněji pociťovat až v posledních dekádách. Dochází k postupné, ale stále rozsáhlejší degradaci půd. Nejen že ztrácíme často i velmi kvalitní půdu z důvodu jejího záboru, ale rozpadá se půdní struktura, půda ztrácí schopnost dobře recyklovat a udržet živiny, zadržovat vodu, dochází k jejímu zhutnění v podorničí a k neustálé, masívní erozi, ať už vodní, nebo větrné. Současně se projevuje stále důležitější ztráta: byť půda je za normálních okolností vůbec největším zásobníkem uhlíku na planetě, a tedy hraje mimořádně důležitou roli v zachytávání nadbytečného oxidu uhličitého, intenzivní využití a následná degradace vedou k opačnému procesu – z půdy se uvolňuje více CO₂ , než se zachytí. K tomu je nutno připočítat masivní mobilizaci dalších skleníkových plynů – zčásti z půdy samotné, zčásti v důsledku velmi intenzivní živočišné výroby. Z pomocníka a zachránce se stává čím dál více rostoucí problém i v boji s klimatickými dopady.

Naše znalosti o půdě, její struktuře a půdních procesech stále rostou a s nimi roste povědomí o enormním významu půdních organismů. Zdravá půda patří k druhově nejbohatším prostředím planety a málokdo si donedávna uvědomoval, že co do počtu druhů snese srovnání třeba s korálovými útesy. Stále více víme, jak je tato druhová pestrost zásadně důležitá pro fungování půdy, jak se jednotlivé druhy v půdě funkčně mohou doplňovat, ale i zastupovat, jak spolupracují, jak podporují rostliny a tím celý nadzemní živý svět. Její fungování je zásadní pro tvorbu a údržbu půdní struktury a následné zajištění všech půdních funkcí. Máme stále více důkazů o tom, že intenzivní zemědělské technologie mohou půdní biodiverzitu omezovat až likvidovat, a to s dopady na fungování a zdraví půdního systému.

Výstupem je poznání, že současné zemědělství, pokud má naplňovat ambice ohledně výživy lidstva a dalších půdních funkcí, nemůže nadále fungovat bez zásadní transformace. Ztracené funkce půdního systému je nutné obnovit, regenerovat – odsud plyne označení velmi široké škály možných postupů jako regenerativního zemědělství. Některé z nich nejsou nové a jde jenom o rozsah a způsob jejich použití, jiné vyžadují úplný odklon od postupů, které byly po staletí základem hospodaření na půdě, další vyžadují změnit strukturu hospodaření a vrátit se co nejblíže k původním, přirozeným ekologickým procesům. Regenerativní postupy ale nevylučují ani využívat nejnovější technologie, například takzvané precizní zemědělství.

Publikace, kterou máte před sebou, otvírá pohledy na tuto novou realitu. Její autor Philip Lymbery pomáhá současnou situaci a problémy nahlédnout a pochopit, ale také přichází s příklady a vlastními návrhy, jak postupovat, co dělat, abychom se kolapsu dokázali vyhnout. Kdo zná jeho předchozí publikace, nebude překvapen, že významnou část tvoří regenerativní postupy ve vztahu ke zvířatům. Zásadní změna v živočišné produkci, návrat k přirozeným vztahům mezi zvířaty a jejich prostředím – tedy ekologicky podložená, regenerativní pastva a přímá recyklace organické hmoty (exkrementů) – patří k významným prvkům regenerativních postupů v zemědělství. Navíc napravuje často velmi narušený vztah lidstva k hospodářským zvířatům a překvapivě spíše moduluje a výrazně zmírňuje, ale nikoliv vylučuje rozumné využití živočišných bílkovin (masa, mléka a vajec) v lidské výživě. Autor ale popisuje mnohem širší souvislosti a další regenerativní postupy i v produkci rostlin, a to na konkrétních příkladech a se zkušenostmi z praxe.

Z mého pohledu je však klíčové, že pro zajištění očekávání – tedy dostatečné výživy pro lidstvo – se produktem zemědělství nerozumí jen rostlinné či živočišné potraviny, ale taky zdravá, fungující půda, funkční vodní cyklus a podpora půdní (a zprostředkovaně i veškeré) biodiverzity, větší využití přírodních, přirozených procesů, důraz na funkčnost a s tím rozsáhlejší zapojení „divočiny“, tedy takzvaný rewilding.

To vše, poutavě a v souvislostech, se čtenář dozví na exkurzi do světa zemědělské produkce, půdy a jejích manažerů, kterou nás Philip Lymbery provází. Vzkaz této publikace je jasný: už víme nebo aspoň v obrysech známe, v čem je problém, dokážeme také pojmenovat postupy, které nastartují obnovu, víme, jak změnit strukturu produkce, aby byla udržitelná, a přitom zajistila potřebnou výživu pro lidstvo. Zbývá to, co je na první pohled jednoduché, ale možná pro mnohé nejtěžší – začít tyto znalosti aplikovat. Transformace zemědělství vyžaduje transformaci mysli, odhodlání a podporu široké veřejnosti. Věřím, že čtenáři této knihy získají přehled a informace, které tuto podporu pomohou vytvářet.

doc. RNDr. Ladislav Miko, Ph.D.

půdní biolog a ekolog

poradce prezidenta ČR pro otázky životního prostředí

PŘEDMLUVA

Květná neděle, 14. dubna 1935. Nad Boise City v Oklahomě se rozednilo do růžova. Svěží vzduch byl cítit jarem a větry, které obvykle neúnavně vanou nad prašnými pláněmi amerického Středozápadu, výjimečně ustaly. Slunce svítilo na prosté dřevěné usedlosti. Lopatky větrného mlýna nehybně spočívaly vedle šikmé střechy, poseté usazenými holuby. Křišťálový vzduch prořezávalo sladké hvízdání lučních skřivanů. Byl to neobvyklý klid před mimořádnou bouří.

Místním obyvatelům uvyklým životu na drsných pláních to připadalo jako nový začátek. Otevírali okna a věšeli prádlo, zvelebovali své domy a vyráželi slunečným dnem do kostela. Tito houževnatí lidé stoicky přečkali všechno, co je potkalo, nic je však nemohlo připravit na to, co se mělo stát.

Z ničeho nic se na obloze objevil černý mrak velký jako horský masiv a strašlivou rychlostí se hnal k Boise City. Vítr vanoucí rychlostí až 100 kilometrů za hodinu zdvihl stěnu prachu širokou přes 300 kilometrů a vysokou stovky metrů, která se valila na tuto nechráněnou komunitu. Když dorazila, udeřila tvrdě. Teploty prudce klesly, den se změnil v noc a viditelnost se snížila na nulu. Ti, kteří se ocitli pod širým nebem, se plazili po zemi a hledali úkryt. Auta se zastavila. Prach dusil obyvatele a hromadil se kolem jejich domů. Jedna žena zvažovala, jestli nemá své dítě raději zabít než ho nechat napospas armagedonu.1 Mnoho lidí si myslelo, že přišla apokalypsa.2

„Vypadalo to, jako když se na vás řítí obrovský váleček na nudle nebo parní válec. Vyděsilo mě to k smrti,“ vzpomíná Louise Forester Briggsová, která byla v době, kdy bouře udeřila, mladou dívkou.3 Legendární folkový písničkář Woody Guthrie si zase pamatuje, že „nastala taková tma, že jste si neviděli na ruku před nosem, neviděli jste nikoho v místnosti“. Tehdy mu bylo dvaadvacet let a žil v Oklahomě, viděl bouři přicházet a utíkal se schovat. Později vyprávěl, jak si lidé mysleli, že je to „konec světa“.4

Dust Bowl neboli „prachová mísa“ ve třicátých letech 20. století měla kořeny v nezamýšlených důsledcích desítek let rozhodování vládních politiků, jež zasáhly samotné srdce společnosti. Američtí osadníci, povzbuzovaní mimořádnou vládní pomocí, se stěhovali na západ, kde hledali nový život a prosperitu. Pozemky v prérii mohl získat zdarma každý, kdo byl ochoten se usadit a hospodařit na půdě, kde kdysi žili původní obyvatelé a obrovská stáda divokých bizonů. Představy o místě, kde je možné uživit rodinu, byly brzo nahrazeny touhou po bohatství a rychlém výdělku. Drobné zemědělství se změnilo v průmysl díky novým zemědělským technologiím, které poničily křehkou půdu a ponechaly ji vystavenou živlům. Zemědělci rozorali pastviny a pěstovali na nich plodiny zpočátku tak výnosné, že úroda překonala veškeré dosavadní rekordy. Zemědělství se zaměřilo na krátkodobý zisk. Když pak došlo k zaplavení trhů a poklesu cen, zemědělské metody se zintenzivnily. Koneckonců, jestliže už se nedá vydělat tolik peněz na hektar, jistě je řešením obhospodařovat více hektarů. Jenže příroda ostře zareagovala a zvedly se prachové bouře, které odnesly vrchní vrstvu půdy, pohřbily úrodu, zničily lidem živobytí a zkrátily jim životy, protože z toho množství prachu onemocněli.

Dramatické „prachové bouře“, kdy černé mraky unášely miliony tun ornice, sužovaly Velké pláně ve třicátých letech 20. století. Ta nejhorší přišla na „černou neděli“, jak se jí začalo říkat. Obzvláště těžce postihla státy Colorado, Kansas, Nové Mexiko, Oklahomu a Texas. Když prach dorazil i do měst, jako je New York a Washington, konečně si politici uvědomili závažnost celé situace: už se nejednalo jen o lokální problém.

Období Dust Bowl prověřilo osadníky až do krajnosti. Rodiny se snažily uživit děti. Někteří lidé to vydrželi, ale mnozí utekli hledat příznivější podmínky, což vyvolalo největší exodus v americké historii. Podobně jako v dnešní debatě o globálním oteplování se i tehdy objevil odpor ke změnám. Snahu zabránit, aby pláně odvál vítr, brzdily argumenty, že Dust Bowl je přírodní událost, že špatné zemědělské postupy za to nemohou a že se vše přirozeně zase samo spraví.

Řešení problému, který je od té doby považován za nejhorší ekologickou katastrofu způsobenou člověkem v americké historii, vyžadovalo velké odhodlání a prozíravé vedení. Na zvrácení situace se podíleli všichni zúčastnění, což je pozoruhodný příklad toho, jak lidé navzdory všem očekáváním překonali environmentální monstrum, které stvořila lidská ruka.

Historie nás může varovat před budoucími nebezpečími. Může nám také pomoci shromáždit lidi, myšlenky a vůli vytrvat a zvítězit. Dnes se schyluje k bouři monumentálních rozměrů, ke klimatické, přírodní a zdravotní krizi, a jejím jádrem je průmyslové zemědělství.

Vědci varovali, že pokud chceme zploštit křivku emisí skleníkových plynů natolik, abychom zastavili překotné globální oteplování, musíme do roku 2030 nejen nalézt řešení změny klimatu, ale také postupovat mílovými kroky při jejich zavádění na celém světě. Potraviny se na emisích podílejí významnou měrou, což je ovšem skutečnost, která je často opomíjena. Jen samotná živočišná výroba produkuje více skleníkových plynů než přímé emise všech letadel, vlaků a automobilů na celém světě dohromady.

Zároveň prudce ubývá opylujícího hmyzu, jako jsou včely a čmeláci, který hraje zásadní roli v produkci potravin. Od roku 1990 zmizela přibližně čtvrtina druhů včel5 a ztráty jsou ještě mnohem horší – za půl století od rozšíření intenzivního zemědělství přišel svět o 68 % všech volně žijících živočichů.6 To znamená, že zmizely více než dvě třetiny volně žijících savců, ryb, ptáků, plazů a obojživelníků.

Tuto knihu jsem napsal v době covidové krize, která měla hluboký společenský dopad. Mimořádné omezení pohybu po celém světě a globální počet obětí přesahující 2 miliony jen v prvním roce ukázaly, jak je naše společnost křehká. Změny životního stylu byly většinou považovány za prospěšné, ale pandemie koronaviru nám připomněla, že pokrok nemůžeme považovat za samozřejmost. Covid-19 je všeobecně považován za virus, který překonal druhovou bariéru a nakazil lidi, což pro ně mělo ničivé následky. Tři čtvrtiny všech lidských nemocí pocházejí od zvířat. O deset let dříve se totéž podařilo prasečí chřipce, která vznikla ve velkochovech prasat a způsobila celosvětově asi půl milionu úmrtí. Tím však souvislost mezi nemocemi a hospodářskými zvířaty nekončí. Téměř tři čtvrtiny všech antibiotik používaných na světě se podávají hospodářským zvířatům, a to převážně za účelem potlačení nemocí, které jsou neodmyslitelně spjaty se stísněnými a nuznými podmínkami v továrnách na zvířata. To je hlavní důvod, proč Světová zdravotnická organizace varuje, že je třeba jednat, pokud se chceme vyhnout postantibiotické éře, kdy by nemoci, jež jsou v současnosti léčitelné, mohly opět začít zabíjet. Odborníci předpokládají, že do poloviny století by selhání účinnosti antibiotik mohlo vést až k 10 milionům úmrtí ročně.7

Společným jmenovatelem všech těchto problémů je průmyslové zemědělství, kde se zvířata chovají v uzavřených chovech, zatímco plodiny se pěstují na obrovských polích připomínajících prérie, vždy v jedné odrůdě za použití chemických pesticidů a umělých hnojiv, za což platíme velkou cenu svým zdravím, kvalitou životního prostředí a životní pohodou zvířat. Každý rok se na světě vyprodukuje 80 miliard kuřat, prasat, krav a dalších hospodářských zvířat, přičemž dvě třetiny z nich se chovají s využitím intenzivních nebo průmyslových způsobů chovu, kterým se v angličtině říká factory farming. Slepice v klecích mají tak málo prostoru, že nemohou mávat křídly. Prasata jsou chována v úzkých klecích nebo přeplněných kotcích, kde nemohou rýt v zemi, a krávy, místo aby se pásly na zelených loukách, postávají apaticky v přeplněných výkrmných ohradách nebo halách. Průmyslově se chovají také ryby, polovina světových zásob pochází z farem. Ironií je, že i nadále drancujeme oceány kvůli rybám, kterými se tyto chované ryby krmí, což je obrovský problém, protože se množí obavy, že nadměrný rybolov by mohl způsobit zhroucení populací volně žijících ryb.8

Konečným důsledkem průmyslových velkochovů je, že maso, ale také suchozemské a vodní živočichy, kteří ho produkují, považujeme za jednorázové zboží. Podle odhadů OSN množství masa, které se každoročně vyhodí, odpovídá 15 miliardám zvířat, která jsou vykrmena, poražena a vyhozena do popelnice.9

Průmyslové zemědělství má původ v období Dust Bowl, kdy se půda považovala za „nevyčerpatelnou“. Pěstování plodin se změnilo v průmyslové zemědělství a zemědělské podniky se začaly čím dál víc považovat za „továrny na potraviny“. Plodiny a živočišné produkty dosahovaly rekordních výnosů, vznikl přebytek převyšující poptávku a to způsobilo propad cen. Krach na Wall Street v roce 1929 přivedl USA do velké hospodářské krize. Zoufalá doba vedla k zoufalým opatřením. Ceny se snížily až na minimum, zemědělci neměli peníze, a tak zorali více pastvin – když nemohli za své plodiny získat dost peněz, chtěli si to vynahradit tím, že budou tyto plodiny pěstovat ve větším množství. Vznikl začarovaný kruh. V polovině třicátých let 20. století zasáhla americká vláda dotacemi, které měly udržet zemědělství nad vodou.

Nepředvídatelným důsledkem poklesu cen bylo používání obilovin jako krmiva pro zvířata, což je praxe, která se vzhledem k desítkám let vládních dotací zachovala. Průmyslové velkochovy, tedy vykrmování zvířat v uzavřených chovech obilím, se začaly šířit po celém světě. Po druhé světové válce se znovu uvedly do provozu muniční továrny, aby se v nich vyráběla hnojiva ke zvýšení produkce obilí, zatímco chemické zbraně se začaly používat jako chemické pesticidy. Poválečná pomoc pomohla rozšířit praxi intenzivního zemědělství nejprve do Evropy a pak i mimo ni. Kolem něj vyrostlo celé nové průmyslové odvětví – společnosti vyrábějící hnojiva a pesticidy, výrobci klecí, společnosti prodávající speciálně vyšlechtěná zvířata, a dokonce i farmaceutické společnosti, které se zaměřily na zvířata ve velkochovech, kde objevily nový odbyt pro antibiotika. Výroba rostla a centralizovala se. Zrodil se průmyslový velkochov.

Za necelé půlstoletí se průmyslové velkochovy staly největší celosvětovou příčinou týrání zvířat a úbytku volně žijících živočichů. Kromě toho, že průmyslový chov zvířat přispívá ke ztrátě biologické rozmanitosti, změně klimatu a plýtvání antibiotiky, ovlivňuje dokonce i oceány. Přibližně pětina světového úlovku ryb se používá jako krmivo pro zvířata. Znečištění z rozšiřující se intenzivní zemědělské produkce vedlo rovněž ke vzniku stovek mrtvých zón v oceánech. Jednou z největších takových znečištěných mořských oblastí je mrtvá zóna o velikosti Walesu v Mexickém zálivu.

Může se zdát, že intenzifikace výroby potravin přináší úsporu místa, když jsou zvířata uzavřena v klecích a halách průmyslových farem, ale ve skutečnosti tomu tak není – na pěstování krmiv jsou potřeba obrovské plochy orné půdy. Až 40 % celosvětové sklizně obilí,10 což je dostatek potravin pro 4 miliardy lidí,11 se používá jako krmivo pro zvířata, čímž se ztrácí velká část kalorií a bílkovin. Kdyby se všechno obilí, které se ve světě používá jako krmivo pro zvířata, pěstovalo na jediném poli, zabralo by celou plochu Spojeného království a EU dohromady.

Intenzivní zemědělství nešetří půdu pro přírodu, ale ve skutečnosti přírodu ničí, zatímco plocha zemědělské půdy se stále rozšiřuje. Rostoucí celosvětová poptávka po mase z průmyslových velkochovů znamená, že se kvůli zemědělské půdě kácí stále více lesů a zasahuje se do volné přírody. Naše strava je nevyvážená a obsahuje příliš mnoho masa a mléčných výrobků, což zvyšuje tlak na ekosystémy.

Existuje ale i jiná cesta. Odklon od průmyslového zemědělství nám nabízí příležitost dát si na talíř důstojné jídlo a zachránit přírodu. Klíč k této lepší cestě lze nalézt na světových pastvinách, kde zvířata paseme, místo abychom je krmili obilím. V porovnání s hovězím masem z pastevního chovu nebo kuřecím masem z volného výběhu obsahuje jejich ekvivalent z průmyslového velkochovu až dvakrát více nasycených tuků a naopak méně jiných živin.

Regenerativní chov zvířat na pastvinách ve smíšených rotačních systémech, kdy jsou prasata a kuřata krmena rostlinnými zbytky a potravinovým odpadem, představuje účinnější způsob produkce výživných a k přírodě šetrných potravin a zároveň poskytuje možnost dopřát chovaným zvířatům životní podmínky nejvyššího standardu. Kromě navrácení hospodářských zvířat na pastviny je také důležité snížit jejich množství. Chceme-li stabilizovat klima a zachránit přírodu, musíme v příštích třiceti letech snížit celosvětovou produkci masa a mléka nejméně o polovinu. Pokud budeme pokračovat v konzumaci masa a mléčných výrobků tak jako doposud, mohou naše potraviny samy o sobě vyvolat katastrofické změny klimatu. Na smíšených farmách a pastvinách po celém světě však lze chovat menší, ke klimatu šetrnější populaci hospodářských zvířat, využívat přežvýkavce, skot a ovce, jako pastevní zvířata a prasata a slepice jako recyklátory potravinových odpadů a zbytků ze zemědělství. Velkou roli při zajišťování budoucí úrody hraje opětovné „zdivočení“ půdy, které nám pod nohy navrátí velkou biologickou rozmanitost, jež pomáhá přirozeně ukládat a zadržovat uhlík a vodu. Hrstka zdravé půdy ukrývá více živých organismů, než kolik je lidí na planetě. Jak společně objevíme, obnovení tohoto bohatství nejen zachová naši schopnost pěstovat potraviny v budoucnu, ale může také vést i k tomu, že budeme mít k dispozici výživnější potraviny pro všechny.

Díky své práci pro charitativní organizaci Compassion in World Farming (Soucit ve světovém zemědělství), zabývající se životní pohodou neboli welfare hospodářských zvířat, jsem zjistil, že základem udržitelného stravování je soucit a respekt ke zvířatům. Nikdy jsem nezapomněl na lekce zakladatele této organizace Petera Robertse, chovatele dojnic, který věděl, že zlepšování životní pohody zvířat je nezbytnou součástí ochrany životního prostředí.

Peter předběhl svou dobu, když objevil souvislosti mezi potravinami, hospodářskými zvířaty, volně žijícími živočichy, rostlinami a půdou. Vzpomínám na jeho klíčovou brožuru Cíle a ambice, kde popisoval, proč je důležité odklonit se od stravy bohaté na živočišné produkty, zejména od pojídání slepic a prasat krmených obilím a potravinami, jež by mohli konzumovat lidé přímo. „Musíme postupně snižovat svou závislost na zvířatech a postupně je odsunout na méně produktivní půdu. Zároveň musíme přestat klást důraz na chov monogastrických zvířat,“ napsal. Vždycky jsem měl pocit, že by Peter měl napsat knihu, v níž by popsal souvislosti mezi hospodářskými zvířaty a přírodou, půdou a námi, ale nikdy to neudělal. Jako jeho chráněnec jsem o třicet let později tu knihu napsal sám. Doufám, že spolu s mými dalšími knihami Farmagedon a Mrtvá zóna, k jejichž napsání mě Peter také inspiroval, nabídne i tato kniha řešení některých nejpalčivějších problémů světa.

V posledních letech jsem měl možnost cestovat po světě a na vlastní oči jsem viděl, jak industrializace zemědělství ovlivnila životní pohodu zvířat, životní prostředí a naše zdraví. Strávil jsem nějaký čas v deštných pralesích Jižní Ameriky a Sumatry, navštívil jsem obilnice Evropy, Spojeného království a USA a ponořil jsem se do zemědělské reality Číny a Afriky. Své zkušenosti jsem promítl do této třetí knihy trilogie Farmagedon, přičemž její velkou část jsem napsal během koronavirového lockdownu v malé zemědělské vesnici, kde žiji.

Mé vnímání propojenosti potravin, hospodářských zvířat a přírody se životem na farmě jen umocnilo. Každý den vidím dobré i špatné stránky zemědělství. Pohled na krávy pasoucí se na loukách v údolí mi přináší radost. Když vidím, jak orná půda teče do řek a na silnice, srdce se mi svírá. Jádrem této knihy je tajemství, jak můžeme znovu propojit naše potraviny s půdou a vrátit hospodářská zvířata zpět na pastviny, kde si mohou užívat čerstvého vzduchu, slunce a půdy pod nohama. Měli bychom jich chovat méně, ale lépe. Stručně řečeno, uspokojivá budoucnost pro lidi a zvířata, hospodářská i divoká, závisí na regeneraci půdy.

OD KOČOVNÍKŮ K OSADNÍKŮM

Před deseti tisíci let naši předkové změnili běh lidských dějin: stali se osadníky. Do té doby byli Homo sapiens převážně kočovnými lovci a sběrači, kteří žili z darů okolní přírody v závislosti na své schopnosti je najít nebo ulovit. To je ovšem zároveň limitovalo.

Když kočovný způsob života ustoupil osídlení, zrodila se doba zemědělská. Pokud nám dříve ekosystém, jehož jsme byli součástí, neposkytoval dostatek potravy, přestěhovali jsme se jinam. Existence „z ruky do úst“, kdy jsme hledali obživu pro dnešek a následujícího dne dělali totéž, ustoupila investování do budoucnosti prostřednictvím půdy – začali jsme vytvářet vlastní osud pomocí setí, pastvy a obdělávání půdy. Tyto investice umožnily rozvoj království a národů, daní a soudů, kultury, písemnictví a náboženství.

Tím, že jsme se stali osadníky, jsme uzavřeli smlouvu s půdou; ta se stala základním kamenem, na němž vše stojí. Investovali jsme do ní, seli semena budoucí úrody a pásli svá zvířata způsobem, který nám zajišťoval vyhlídky na slušný výnos. To, čemu dnes říkáme koloběh dusíku, se stalo nejzákladnějším příkladem „oběhového hospodářství“. Rostliny zachycují sluneční světlo a přeměňují ho na látky, které my nebo naše hospodářská zvířata konzumujeme, přičemž odpad se vrací do půdy ve formě kompostu a hnoje a regeneruje půdu pro budoucí sklizeň.

Půda po tisíciletí poskytovala potraviny, které umožnily civilizaci vzkvétat. Avšak před dobou dlouhou jako jediný lidský život jsme začali toto pouto narušovat, přestali jsme vnímat potraviny a půdu jako součást přírody a smlouvu s půdou jsme zrušili. Začali jsme odvádět hospodářská zvířata z pastvin a zavírat je do velkochovů, považovat zvířata za stroje a půdu za pouhé pěstební médium. Místo abychom do půdy vraceli organickou hmotu, používali jsme chemická hnojiva, která sice rostliny živí, ale ničí půdu jako živý ekosystém, což mělo dalekosáhlé důsledky. Nový přístup k zemědělství vedl k obrovskému skoku v produkci  potravin, ale dost možná se nám stal osudným. Jak uvádí Organizace OSN pro výživu a zemědělství, „intenzivní rostlinná výroba vyčerpala půdu a ohrozila naši schopnost udržet produkci ... v budoucnosti“.12

Půda ubývá tak rychle, že by mohla být nepoužitelná nebo úplně zmizet během jednoho lidského života. A co potom? Žádná půda, žádné potraviny – konec hry. Pokud se k půdě budeme i nadále chovat jako doposud, pak je podle OSN možné, že nám zbývá pouhých šedesát sklizní. Čas se krátí.

Přibližně 95 % našich potravin je závislých na půdě, ať už se jedná o ovoce, zeleninu, obiloviny nebo maso a mléčné výrobky.13 Půda také zachycuje dešťovou vodu a zadržuje ji tak, aby byla přístupná rostlinám. Bez půdy by velká část dešťové vody jednoduše odtekla a vrátila se zpět do moře. Půda je také obrovskou zásobárnou uhlíku, který by jinak ohříval atmosféru. Horních 30 centimetrů půdy obsahuje přibližně 680 miliard tun uhlíku – téměř dvojnásobek množství obsaženého v atmosféře.14

Až 37 % emisí skleníkových plynů na světě má na svědomí produkce potravin.15 Většina z tohoto množství pochází ze zemědělství a také z odlesňování, které slouží k získávání nové zemědělské půdy. Zemědělství již zabírá polovinu obydlené plochy planety; s jeho neustálou intenzifikací narůstají problémy týkající se půdy, volně žijících živočichů a životní pohody hospodářských zvířat. Zemědělství také urychluje únik uhlíku z půdy do atmosféry. Světové obilnice jsou ohroženy jak úbytkem a zhoršováním kvality půdy, tak globálním oteplováním. Odborníci varují před četnými výpadky produkce, které povedou k celosvětovému nedostatku potravin.16 Ve snaze zabránit katastrofickým změnám klimatu představuje obrovský vliv potravinářství a zemědělství na klima značnou překážku a zároveň ohromnou příležitost. Velkou roli může sehrát přechod na regenerativní a agroekologické zemědělství, které podporuje zlepšování půdy a využívá techniky, jež obnovují úrodnost půdy a zároveň zachycují uhlík.

Po celá desetiletí fungovalo potravinářství a zemědělství, jako by léto bylo nekonečné, a omezené zdroje se využívaly, jako by byly nevyčerpatelné. Všechny části této knihy začínají mými vlastními pozorováními z farmy, kde žiji, protože střídání ročních období odráží vývoj moderního zemědělství a výzvy, které přináší. Léto, čas spotřeby bez hranic, se blíží ke konci, když si uvědomíme důsledky žití bez ohledu na limity naší planety. Klimatická krize a kolaps přírody působí dojmem blížícího se podzimu, zatímco pandemie koronaviru nám dala kolektivně ochutnat zimu. Máme-li se těšit z nového jara, musí se změnit způsob, jakým vyrábíme potraviny.

Historie nám říká, že k zásadním změnám ve výrobě potravin může dojít rychle, ovšem odvrácení hrozící katastrofy bude muset být ještě rychlejší. Během několika desetiletí se průmyslové zemědělství rozšířilo po celém světě. Potřeba změny způsobu produkce potravin nebyla nikdy naléhavější, ale celosvětová reakce na pandemii covidu-19 nám ukázala, že když je důvod dostatečně velký, lze provést i velkou změnu.

Abychom se posunuli tak rychle, jak potřebujeme, budeme zřejmě nutné použít spíš více různých přístupů než jedno jediné řešení. Budeme muset spojit regenerativní zemědělství s omezením produkce potravin živočišného původu takovým způsobem, který pomůže obnovit půdu pro budoucí úrodu. V této knize se seznámíme s průkopníky, rebely a revolucionáři, kteří už provádějí změny potřebné k tomu, abychom vstoupili do nové potravinové éry: se zemědělci, kteří hospodaří regenerativně, kultivují zdravou půdu a umožňují přírodě vzkvétat, čímž zajišťují, že nás čeká ještě mnoho sklizní; s potravinovými inovátory, tedy vědci, kteří vytvářejí maso bez zvířat pomocí buněčných kultur; s městskými vertikálními zemědělci, kteří pěstují potraviny na zlomku tradičně využívané půdy; s fermentátory, kteří vycházejí z dávno zavedených metod výroby chleba a vína, ale dodávají jim moderní nádech a vytvářejí přesně definované bílkoviny, jež skýtají dříve netušené možnosti. Velká část z nich kombinuje tradiční moudrost s novými perspektivami, zatímco zbytek využívá technologie, které jsou překvapivě futuristické.

Tato kniha pojednává o příležitostech ke znovuzrození venkova. Naše budoucnost je závislá na prosperujícím ekosystému a ten začíná u půdy.

ČÁST PRVNÍ /
LÉTO

Časné ráno uprostřed léta je na anglickém venkově kouzelná chvíle. V teple a klidu před začátkem dne se vysoké trávy tyčí jako sochy. Bez sebemenšího záchvěvu vánku jsou zvuky a smysly zesílené. Včely bzučí a červenka prozpěvuje svůj zvonivý trylek. Ticho umocňuje šumění řeky, jejíž proud plyne mezi kamennými oblouky mostu ze 16. století. V červáncích se na rudnoucí obloze ostře rýsují siluety páru štíhlých poštolek s dlouhými ocasy a špičatými křídly. Záře ranního slunce se krátce zaleskne na třech tichých letících labutích a vzduchem rezonují jen hvízdavé údery jejich křídel. Pruhy mraků se zbarvují do okrové a pak do bílé. Ve vzdáleném koutě údolí slyším sousedovy krávy.

Chvíle před rozbřeskem je ideální doba na urovnání myšlenek. Je to také čas, kdy se cítím nejvíc živý, naladěný na své okolí a propojený s ním pocitem očekávání.

Žiju v malé farmářské vesničce s výhledem na řeku Rother v mírně zvlněné části západního Sussexu. Náš dům je bývalý zájezdní hostinec, budova, která tu stojí už čtyři století. Kdysi sloužila jako kravín. Dojily se tu krávy a ustájovala telata, zatímco na místě, kde je dnes naše zahrada, ryla v zemi prasata.

Tady, v národním parku South Downs, lemují obzor vzdálené kopce. Nedaleká řeka vyvěrá z křídy a jílu a pak se proplétá naším údolím mezi břehy lemovanými duby, lískami a vrbami. Když trpělivě počkám na můstku klenoucím se přes její útlé koryto, možná zahlédnu oslnivě modrého ledňáčka. Nedaleko si v písčité půdě vyhrabali noru jezevci a v houštinách a hájích se ukrývají srny a srnci. Někdy, než zmizí v úkrytu, tam se svými malými parůžky chvíli postávají, upírají na mě oči a stříhají ušima. Pole s kukuřicí, dýněmi a pšenicí jsou lemována hlohem, cesmínou a ostružiním.

Od dubna do listopadu se tu po pastvinách potuluje čtyřicet kusů skotu. Je to drsná pastva, pestrý travní porost je protkaný pichlavými trsy po stehna vysoké sítiny. Krávy volně přecházejí přes říčku, shromažďují se na oblíbených mělčinách a pak se společně brodí korytem.

Zdejší rostliny a volně žijící živočichové přitahují pozornost již dlouho: mezi bývalé místní obyvatele patří vizionářská autorka kuchařských knih Patience Grayová, která během druhé světové války sbírala divoké rostliny a houby a obohacovala jimi své recepty. V nedávné době zde sídlilo terénní centrum spojené s londýnskou univerzitou King’s College, kde studovalo mnoho začínajících přírodovědců včetně televizního moderátora Chrise Packhama. Místní myši a hraboši si zřejmě natolik zvykli, že jsou chytáni do pastí a zkoumáni, že se naučili snášet dočasné uvěznění výměnou za jídlo zdarma. Terénní středisko bylo od té doby přeměněno na žádané bydlení, ale divoká zvířata tu žijí stále. Alespoň prozatím.

Miluji život na farmě. Vždycky jsem chtěl být součástí venkovského života, místa, které vypadá každý den jinak. Pokaždé je tu něco nového, co upoutá pozornost. Touto optikou pozoruji krajinu. Denně chodím po polích a lesích s naším psem Dukem, velkým černým křížencem připomínajícím medvídě. Přišel k nám z útulku jako desetitýdenní štěně, které opustil jeho majitel. Miluji jeho společnost a on miluje naše procházky krajinou, která jemu slouží jako hřiště a mně jako kotva.

Tím, že tu žiju, vidím dobré i špatné stránky zemědělství na vlastní oči. Pozoruji, jak se mění divoká zvířata: jak skřivani ze zemědělské půdy téměř vymizeli a jak jsou dnes naše původní koroptve šedé vzácné mezi tolika koroptvemi červenonohými, které sem byly dovezeny na odstřel. Vidím také, jak se odplavuje půda – v blízkosti řeky je erozí ohrožena nejvíc, ale přesto stále vidím kukuřici, běžnou plodinu určenou ke krmení zvířat, vysetou na svazích místních kopců do vertikálních řádků, což podporuje stékání půdy směrem k řece. A když se půda dostane do řeky, dostanou se do ní i hnojiva a pesticidy. Po silném dešti je vidět splavená půda na silnicích, které mohou připomínat bahnité náspy, a na polích, kde se otevírají hluboké rokle. Obyvatelé jedné osady nedaleko odtud se jednou ráno probudili a zjistili, že se jim do zahrady sesunulo pole i s bramborami.

Přesto je na venkově stále co oslavovat, včetně návratu luňáka červeného a káně lesní, dvou nádherných druhů, které byly kdysi téměř vyhubeny. Na pastvinách a okrajích lesů stále nacházím orchideje. Většinu let přilétají pěnkavy jikavci a skřivani lesní. Maličké myšky drobné se ukrývají mezi lupinami poblíž malebného starého kostela. Přesto se nelze ubránit pocitu, že naše společnost žije jako v nekonečném létě – životním stylem založeným na krátkozrakém myšlení a víře, že to tak bude trvat věčně.

Když se s Dukem schováváme před pozdně letním lijákem v kravíně vedle našeho domu, pohled na půdu tekoucí k řece mě nutí k zamyšlení. Jak dlouho ještě můžeme takhle pokračovat?

1 /
ČERNÉ ZLATO

PRŮKOPNÍCI OBILNICE

V únoru 2012 hluboko v oblasti Fens neboli Fenlandu, východní obilnici Británie, učinil osamělý oráč překvapivý objev. Jeho traktor vytvářel dokonale rovné brázdy na dokonale rovném poli. Oral půdu sem a tam mezi řadou topolů vysázených tak, aby bránily odnášení půdy větrem. Ocelová ostří pluhu se zařezávala do hloubky a na povrch vynášela černohnědou rašelinu. Brzy tu porostou brambory, které budou v černé půdě zářit slonovinově bílou barvou. Pro oráče nebyla jeho činnost ničím pozoruhodná. Svou sezonní práci vykonával stejně plynule, jako se teplé slunce pohybovalo po vysokém fenlandském nebi. Pak se však jeho pluh náhle zasekl a traktor se s trhnutím zastavil. Pod povrchem narazily lopatky na něco velkého, s čím nešlo pohnout. V rašelinovém hrobě byly pohřbeny dokonale zachovalé zbytky stromu, jaký tu nebyl k vidění již celá tisíciletí.

Prastarý kmen černého dubu, dlouhý čtyřicet stop a starý více než pět tisíc let, ležel v půdě onoho fenlandského pole jako mohutný pozůstatek hustého lesa, který kdysi pokrýval tuto rovinatou, dnes z velké části odlesněnou oblast. Je popisován jako největší kus „bahenního dubu“, jaký byl kdy nalezen. Rozřezali ho pilou, kterou přivezli až z Kanady, a tak z něj vznikla údajně jedna z nejcennějších prken na světě. Z nich vyrobili nádherný stůl, který dnes zdobí nedalekou katedrálu v Ely.

Fenlandští farmáři byli zvyklí nacházet na svých polích kusy bahenního dubu, ale ten z farmy Wissington vzbuzoval pozornost svou velikostí a zachovalostí. Předpokládá se, že strom padl v době kamenné, kdy se v Británii rodilo zemědělství. Po pět tisíciletí ležel v rašelinovém hrobě bez přístupu vzduchu, zakonzervován nedostatkem kyslíku.1 Stoupající hladina moře zaplavila jeho kořeny i kořeny jeho sousedů a zničila kdysi prosperující prastarý les.

Farmáři, kteří strom objevili, povolali výrobce nábytku Hamishe Lowa, aby z tohoto výjimečného kusu dřeva vytvořil mistrovské dílo. Low k projektu poznamenal: „Tenhle kus dřeva je tak výjimečný... Vzhledem k tomu, že nelze předpovědět, jak dlouho ještě budeme v zemi nacházet fenlandské černé duby, které jsou navíc přirozeně křehké, by tento dub měl být zachován v zájmu národa.“2

Termínem „přirozená křehkost“ bychom mohli popsat i samotné Fens a neobvyklý způsob hospodaření, který se zde provozuje. Po většinu z oněch 5 000 let od doby, kdy onen dub padl, zabíraly nízko položené Fens z velké části mokřady, jak naznačuje samotný název oblasti (anglicky fens znamená mokřady, slatiny, bažiny – pozn. překl.). Pěstování plodin se omezovalo na několik kopců známých jako fen-islands, ostrovy v bažinách, a pro zvířata se využívaly sezonní pastviny. Přestože se zemědělství ve Fens datuje již od římských dob, zůstala tato půda z velké části pod vodou až do 17. století, kdy se pod vedením holandského inženýra Corneliuse Vermuydena začala z mokřadní krajiny odčerpávat voda. Inženýrské zásahy do krajiny se zintenzivnily koncem 18. a začátkem 19. století a odvodňování vytvořilo monotónní krajinu, jak ji známe dnes.

Oblast Fens je jednou z nejproduktivnějších zemědělských oblastí na světě, ale zároveň také jednou z nejohroženějších. Odvodnění odhalilo rašelinné půdy tak bohaté na živiny, že se jim začalo říkat „černé zlato“. Úrodné fenlandské půdy tvoří přibližně polovinu nejproduktivnější zemědělské půdy první jakosti v Anglii. Na ploše více než 400 000 hektarů se v tomto tepajícím srdci britského zemědělství produkuje třetina anglické zeleniny, pětina brambor a velká část obilovin.3 Avšak stoupající hladina moře představuje pro tuto nízko položenou pobřežní nížinu, která se táhne od Cambridge po Lincoln, vážné riziko. V souvislosti s neustálým snižováním britské potravinové soběstačnosti jsou Fens vzácným zdrojem, který má zásadní význam pro budoucí potravinovou bezpečnost země.4 Kromě toho, že je tento region pod rostoucím tlakem kvůli zvyšování hladiny moře, dochází v něm alarmujícím tempem i k úbytku půdy.

„Ročně ztrácíme i víc než centimetr rašelinné půdy,“ říká Charles Shropshire, farmář z Fenlandu, na jehož rodinném pozemku byl bahenní dub objeven. „Jak budeme hospodařit, když rašelinná půda zmizí?“

V tomtéž roce, kdy byl nalezen bahenní dub ve Wissingtonu, zahájila rodina Shropshireových projekt regenerativního zemědělství, obrovský podnik na 13 000 hektarech půdy, kde pěstují tři čtvrtiny celeru a ředkviček prodávaných v britských supermarketech, dvě třetiny červené řepy a téměř polovinu listového salátu. Společnost G’s Fresh založil v roce 1952 Charlesův dědeček Guy. Do dnešního dne se rozrostla v jednu z největších britských společností zabývajících se výrobou zemědělských produktů, které dodává do všech velkých britských supermarketů. Čísla jsou ohromující: společnost ročně vyprodukuje miliardu balení zemědělských produktů, což jí přináší tržby ve výši 500 milionů liber. G’s Fresh je významným zaměstnavatelem, dává práci 8 000 lidí v Británii, České republice, Polsku, Španělsku a Senegalu. Její mezinárodní působení zajišťuje, že supermarkety mohou nabízet čerstvý salát po celý rok.

Vzhledem k tomu, že se jedná o tak významnou společnost, nevede rodinu Shropshireových k regenerativnímu zemědělství ideologie, ale nutnost. Jak mi Shropshire sdělil: „Příští generace pocítí naplno dopad ztráty rašeliny ... měníme způsob hospodaření, abychom to zpomalili.“ Vyčerpatelnost tohoto zdroje je nyní všeobecně uznávána. „Na jaře a na podzim, kdy je půda obnažená, ale nedávno obdělaná, se často vyskytují Fen blows, „fenlandské větry“. Vítr vane přes rovné, otevřené plochy a zvedá tmavá mračna suché ornice. Výjev připomíná americkou éru Dust Bowl. Prach zakrývá slunce a auta jezdí s rozsvícenými světly, protože rašelinový prach, drť, obilí a pelety hnojiva padají z nebe jako kroupy.5 Jeden fenlandský pracovník mi to popsal jako „scénu z armagedonu“.

Obnažená půda se také splavuje do vodních toků, je odplavována do moře nebo oxiduje a mizí v ovzduší. Rašelina, která zůstala dokonale zachovaná, když byla bez kyslíku ponořena pod hladinou vody, po vysušení mizí, uvolňuje oxid uhličitý do atmosféry a přispívá ke změně klimatu. Na Holme Fen se nachází jeden z nejvýznamnějších symbolů mizení půdy. V roce 1851, kdy byl okolní mokřad odvodněn, byl do rašeliny zaražen litinový sloup, z něhož vyčníval pouze vrchol, aby se dalo měřit, co se s půdou děje. Majitel pozemku si uvědomoval, že během procesu odvodňování se rašelina smršťuje, a tak nechal postavit sloup, aby mohl pozorovat, jak moc půda ustoupila. Dnes se vrchol sloupu nachází 4 metry nad zemí.6

Michael Gove, který byl v roce 2017 ministrem životního prostředí, potravin a záležitostí venkova Spojeného království, uvedl, že průmyslové zemědělské metody a „odhodlání zvyšovat výnosy“ způsobují degradaci půdy a snižují její produktivitu. Ve svém projevu v britském sídle Světového fondu na ochranu přírody (WWF) řekl: „Nejenže je méně účinná při pohlcování uhlíku, ale je i čím dál méně úrodná. To je nejvíce patrné v oblasti, která patřila k našim nejúrodnějším, ve Fens.“7

Velká část zbývající rašeliny ve Fens je méně než metr hluboká a úrodný příkrov, pod nímž byl pohřben wissingtonský bahenní dub, se ztrácí rychlostí téměř jednoho centimetru ročně.8 Tímto tempem by mohla zdejší rašelina zmizet za méně než padesát let. Problém spočívá v tom, že intenzivně hospodařící zemědělci běžně považují půdu za pěstební médium, nikoli za živý organismus.

„Starost o půdu je základem každého rozhodnutí, které na farmě děláme,“ ujistil mě Shropshire, když mi pokynul, abych se posadil do vínově červeného Land Roveru Discovery. Přijel jsem k němu na návštěvu uprostřed koronavirové krize a kvůli omezením spojených s lockdownem jsem byl mimo domov poprvé po třinácti týdnech.

Stejně jako mnoho jiných zemědělců i Shropshirovi zjišťují, že degradující půda není jejich jediný problém: výnosy se snižují, výrobní náklady rostou a finanční zisky klesají. „Místo abychom seděli a naříkali, začínáme s tím něco dělat,“ vysvětloval Shropshire. „Co děláme? Více za méně: získáváme z půdy více tím, že používáme méně hnojiv.“

Jako přední průkopníci regenerativního zemědělství ve Velké Británii si kladou za cíl používat umělá hnojiva pouze v krajním případě a navracet zemědělská zvířata na pastviny způsobem, který zlepšuje jejich welfare a zároveň zvyšuje úrodnost půdy. Plánují také úplně přestat s orbou, protože narušuje půdní ekosystém a uvolňuje do atmosféry uhlík, což není dobré pro udržitelnost. Již omezili množství používaných umělých pesticidů, snížili plochu orané půdy o třetinu a nyní chrání půdu tím, že ji udržují pokrytou výsadbou krycích plodin.

Ve Fens, stejně jako v mnoha jiných částech venkova, oddělila industrializace hospodářská zvířata od jinak přírodě blízkých smíšených farem. Velká část chovu zvířat se dnes odehrává ve velkochovech, kde se slepice, prasata a krávy zavřou do v klecí, chlévů a výkrmen, takže si již zvířata nemohou sama najít potravu. K vypěstování jejich krmiva je zapotřebí obrovských zdrojů, což dále zatěžuje planetu. Tento způsob chovu také brání zvířatům být součástí přirozeného zemědělského ekosystému, kde obohacují půdu výkaly a přispívají ke zlepšování půdy změnami v jejím využívání prostřednictvím rotace plodin a zvířat.

Cílem regenerativního zemědělství je naopak hospodařit ve větším souladu s přírodou, pečovat o vzácné zdroje a propojit rostliny a zvířata s půdou způsobem, který pomáhá obnovovat přírodní zdroje. Znovuvybudování přírodních zdrojů půdy, uhlíku, vody a divoké přírody má za cíl nejen dosáhnout udržitelnosti – čili schopnosti dělat i zítra to, co děláme dnes, ale dokonce zvýšit schopnost dělat zítra více. Toho chtějí dosáhnout tím, že zabrání degradaci půdy, budou mít rozmanité rostliny a zvířata a budou je rotovat, takže na každém poli bude pravidelně jiná plodina, a také tím, že trávy, které zvyšují úrodnost půdy, budou spásat zvířata, která si mohou užívat čerstvého vzduchu a volnosti.

Znovuzavedení chovu volně se pasoucích zvířat je důležitou součástí Shropshireova plánu na zachování půdy pro budoucí generace. „Velmi nám záleží na tom, aby se do krajiny vrátila rozmanitost,“ vysvětloval. Na jejich rodinné farmě dnes spásá krycí plodiny, které v zimě chrání půdu, tři a půl tisíce ovcí, ale na seznamu přání je i ekologický chov masného skotu. Shropshire vidí jejich hodnotu i v tom, že spásají plodiny vylepšující půdu, které se na farmě střídají se saláty a zeleninou. Pastva maximalizuje využití půdy a zvířecí výkaly přirozeně vrací do půdy živiny, což je důležité pro budoucí produktivitu půdy. Rodina uvažuje i o slepicích; Shropshire se zmínil o možnosti, že by se slepice v „obytných vozech“ tahaly po polích za skotem a ovcemi. Návrat hospodářských zvířat na pastviny je způsob, jak zvýšit rozmanitost a vyřešit půdní krizi. Prospívá to jak budoucí úrodě, tak zvířatům samotným.

Pro tuto zemědělskou rodinu znamená navrácení rozmanitosti také obnovu stavů divoké zvěře. „Naším cílem je prvotřídní ochrana přírody,“ vysvětluje Shropshire. Chce vrátit počty ptáků zemědělské krajiny na úroveň před rokem 1970, což je období, které se většinou označuje za počátek prudkého poklesu jejich množství způsobeného intenzifikací zemědělství.

Shropshireovi se řídí zásadou obhospodařovat jen tu nejlepší půdu a méně produktivní oblasti věnovat „zdivočení“. Již získali celostátní uznání za úsilí o návrat hrdličky divoké, což je stěhovavý druh a jeden z nejohroženějších ptáků v Británii, jehož stavy od roku 1970 poklesly o 98 %.9 Tento úbytek je z velké části způsoben úbytkem smíšeného zemědělství a zvýšeným používáním herbicidů, které odstraňují plevel, a tím i semena, jimiž se hrdličky živí.

S podporou Královské společnosti na ochranu ptáků (RSPB) zřídili Shropshireovi rezervaci o rozloze více než 10 hektarů, což je zhruba deset fotbalových hřišť. Je to zřejmě největší plocha zemědělské půdy v zemi, která je vyhrazená pro hrdličky. Plánují vybavit ve Fens hrdličky vysílačem a pomocí satelitu je sledovat na jejich téměř 4 000 kilometrů dlouhé cestě do Afriky, kam odlétají na zimu. Doufají, že se jim podaří nalákat hrdličky na farmy Shropshirových v Senegalu a vytvořit tak úspěšný mezinárodní příběh na téma zemědělství a ochrana přírody.10

Ne všechno však jde podle plánu: hrdličky zatím raději hnízdí na zanedbané části farmy vzdálené několik kilometrů od rezervace. Několik dalších sezon revitalizace by to mohlo změnit, ale prozatím využívají rezervaci ohrožení ptáci zemědělské krajiny, jako jsou strnadi luční, skřivani a slavíci.

Se Shropshirem jsem diskutoval o tom, co znamená provozovat regenerativní zemědělství. Shodli jsme se, že je důležité vystoupit z chemického kolotoče, obnovit půdu a divokou přírodu, podpořit ukládání uhlíku a bojovat proti škůdcům a chorobám přírodními metodami. Hodně ho prý motivovala kniha amerického průkopníka Gabea Browna Dirt to Soil (Od hlíny k půdě): „Díky té knize jsem uvěřil, že je to všechno možné.“

Shropshire, kterému je něco přes třicet, chce mít do deseti let farmu plně regenerativní díky takzvanému „programu zemědělství budoucnosti“. Jeho otec John, ředitel rodinného podniku, nás pohostil odpoledním čajem. Podnik za sedmdesát let své existence zjevně ušel dlouhou cestu. Stěně obývacího pokoje dominuje velký obraz interiéru katedrály v Ely. Před ním stojí stůl vyrobený z pět tisíc let starého bahenního dubu, podobného tomu, který našel onen oráč ve Wissingtonu. Ze širokých oken je výhled na Fens, kde pravděpodobně pásávali svůj dobytek římští osadníci.

Otec a syn jasně pochopili, že máme-li mít naději na slušnou budoucnost, je třeba věci změnit. Tato fenlandská farmářská rodina si váží historie své země a pozorně hledí do její budoucnosti.

NÁVRAT JEŘÁBA

Třásl jsem se ve slábnoucím východoanglickém světle zimou, čekání mi připadalo nekonečné. Všude chlad a ticho, takové to ticho, kdy křehký vzduch prořízne i prasknutí větvičky. Celou věčnost se nic nedělo. Pak se ozval sugestivní zvuk, z něhož mi naskočila husí kůže: drnčivé zatroubení připomínající troubení slona. I když jsem se nacházel daleko od Afriky, tvorové vydávající tento zvuk nejsou o nic méně exotičtí. Kvůli tomu jsem sem přišel: vidět a slyšet hejno jeřábů.

Letěli rychle, měli dlouhá, hluboce rozeklaná křídla, kupředu natažené krky a dlouhé nohy, takže na ně byl úchvatný pohled. Když se přiblížili dostatečně blízko, mohl jsem rozeznat černé náprsenky a červené helmy jinak stříbřitých dospělých ptáků.

Po mnoho let jsem se na Nový rok vydával na pouť za jeřáby popelavými, kteří se do oblasti Norfolk Broads vracejí hnízdit. Pokaždé to byla vrcholná událost dne stráveného obdivováním bohaté fauny žijící v mokřadech, bažinách a slatinách na východním pobřeží Británie.

Před staletími byli tito královští ptáci na britském venkově běžným jevem. Mnohá místní jména, jako například Cranleigh, Cranfield nebo Cranmere (crane je anglicky jeřáb – pozn. překl.), svědčí o výskytu těchto ptáků kolem řek, farem a jezer. V 17. století však byli v Británii vyhubeni, když byla jejich mokřadní stanoviště vysušena, především kvůli zemědělství.

Fens byly poslední baštou tohoto charismatického, metr vysokého mokřadního ptáka, než tu jako hnízdící druh vymizel. Vzpomínám si, jak jsem jako teenager posedlý divokou přírodou slyšel starší přírodovědce mluvit o tom, že se jeřábi do Británie vracejí. Pravidelně jsem navštěvoval místní přehradu, kde si pozorovatelé ptáků dramaticky šeptali: „Jsou zpátky!“ Hovořili o tom, co bylo v té době nejhůře střeženým tajemstvím z divoké přírody: do Norfolk Broads se vrátilo několik divokých jeřábů.11

Když jsem o několik let později jeřába skutečně viděl, došlo k tomu téměř 200 kilometrů od Norfolku. Tento pták byl dost možná zbloudilý migrant. Pamatuji si ten okamžik, jako by to bylo včera. Vypravil jsem se zrovna do přírody nedaleko Londýna a najednou se mi před očima objevil velký majestátní pták, samá křídla, nohy a krk. Stěží jsem mohl uvěřit, že se dívám na skutečnou britskou raritu – našel jsem jeřába! Byla to pro mě nová zkušenost hned ze dvou důvodů: nikdy předtím jsem jeřába neviděl a nikdy jsem nenašel něco, co ornitologický časopis British Birds, který se zabývá pozorováním vzácných ptáků, označil za raritu. Z důvodů, které mi nyní unikají, jsem svůj záznam o tomto pozorování nikdy neodeslal – to udělal někdo jiný a jeho jméno, nikoli moje, je uvedeno vedle oficiálního záznamu. Proč jsem to neudělal? Možná mě odradilo papírování, možná jsem se nechtěl obtěžovat nebo jsem zapomněl, nebo jsem si možná příliš optimisticky myslel, že objevování rarit je něco, co budu dělat často. No, za pětatřicet let se mi podařilo najít další tři, každých deset let jednu. A ano, od té doby jsem ty papíry pokaždé odeslal.

Tyto rané zážitky ve mně vzbudily opravdový pocit náklonnosti k jeřábům, těmto fascinujícím, téměř mytickým tvorům, kteří jsou symbolem vzkvétající krajiny. V těch raných dobách jsem si uvědomoval, jak krajina s intenzifikací zemědělství upadá – nejen na samotných obhospodařovaných polích a v jejich okolí, ale i v širším přírodním prostředí.

Jedním z autorů, jejichž díla jsem měl od mládí v knihovničce, byl profesor Ian Newton a nedávno mě zaujala úvodní slova jeho poslední publikace Farming and Birds (Zemědělství a ptáci): „Dopady moderních zemědělských postupů na krajinu a její volně žijící živočichy jsou každému přírodovědci naprosto zřejmé.“ Newton ve své knize zasvěceně shrnuje „revoluci“ v zemědělství druhé poloviny 20. století a jeho „silnou závislost“ na umělých hnojivech a pesticidech. Zemědělství je mechanizovanější a hospodaří se na větších plochách, což zvýšilo produkci nad rámec toho, co se dříve považovalo za možné. Tohoto úzkého zaměření na produkci však bylo dosaženo „za cenu obrovských finančních nákladů a environmentálních ztrát, jako je masivní úbytek volně žijících živočichů včetně ptáků“.12

Chtěl jsem zjistit, zda je úbytek volně žijících živočichů považován za ukazatel toho, co se děje na zemědělské půdě, která pokrývá velkou část země, a dokonce i světa. Zemědělství po celá desetiletí produkovalo dostatek potravin a zároveň ničilo divokou přírodu a znehodnocovalo půdu. Zajišťovalo dnešní potřeby na úkor zítřka. Tento příběh zkázy se týká živočišných i rostlinných producentů, kteří jsou všichni závislí na jednom mimořádně neobnovitelném zdroji: na půdě. Chtěl jsem se od zemědělců a ochránců přírody dozvědět, jak se projevují vztahy mezi hospodářskými zvířaty, volně žijícími živočichy a zemědělstvím v jedné z nejdůležitějších oblastí pro produkci potravin v Británii.

Zatímco dnes jsou regály našich supermarketů dobře zásobeny, nemusí tomu tak být napořád, protože intenzifikace zemědělských podniků odkládá problémy na zítřek. Prázdné regály během koronavirové krize ukázaly, jak křehký je náš způsob života a že zítřejší problémy se objevují již nyní. Tato prostá skutečnost podněcuje rostoucí skepsi vůči myšlence, že svět lze nasytit, když budeme v zemědělství hospodařit intenzivněji.

Kořeny tohoto problému sahají do poloviny 20. století, kdy se zemědělství začalo rozšiřovat a intenzifikovat a kdy se upustilo od letitého cyklu střídání plodin a hospodářských zvířat.

Jak mi sdělil John Shropshire: „Generace mého otce změnila zemědělství. Zavedli traktory, pesticidy, umělá hnojiva. Zavedli novou genetiku a skutečně vyprodukovali obrovské množství potravin. Moje generace ho pouze zefektivnila a rozšířila, ... moje generace skutečně brala z půdy,“ konstatoval. Pokud jde o generaci jeho synů: „Ti nyní půdu obnovují.“

Není pochyb o tom, že průmyslové zemědělství zvýšilo výnosy k nepoznání. Ve čtyřicátých letech 20. století získal zemědělec obvykle 2 tuny pšenice z hektaru. Používání chemických pesticidů a hnojiv spolu s moderními odrůdami plodin způsobilo, že se produktivita mezi lety 1950 a 1990 zvýšila dvakrát až třikrát.13 Jeden farmář v Northumberlandu nedávno dosáhl rekordních 16 tun na hektar.14

Pokud však pomineme občasnou pozoruhodnou sklizeň, výnosy ve Spojeném království se od přelomu století ustálily.15 Je to způsobeno jak úbytkem přírodních zdrojů, na nichž je zemědělství závislé, tak technologickými omezeními. Chemikálie určené k hubení nežádoucích rostlin a živočichů mohou být škodlivé i pro žížaly a další nezbytné půdní organismy, jako jsou mykorrhizní houby, biologická síť v půdě, která pomáhá přivádět vodu a živiny ke kořenům rostlin. Nadměrné používání těchto chemikálií spolu s mánií likvidovat živé ploty, poskytující potravu a úkryt mnoha živočichům, vedlo ke katastrofálnímu úbytku volně žijících zvířat. Od roku 1970 došlo v Británii ke snížení populace u více než 40 % druhů a každý sedmý druh je ohrožen vyhynutím.16 Británie se od té doby stala jednou ze zemí s nejzávažnějším úbytkem přírody na Zemi.

Zemědělství také přispívá ke změně klimatu. Britské zemědělství je zodpovědné za 10 % emisí skleníkových plynů v zemi, a to především kvůli metanu z chovů krav a ovcí, oxidu dusnému z hnojiv a oxidu uhličitému, který vzniká během orby při oxidaci organické hmoty v půdě.17

ZPÁTKY VE FENS

Pustý, bezvýrazný reliéf terénu Fens je zvláštně krásný. Stačí západ slunce a mlha a přenesete se do středověké krajiny. Když z Yorkshiru přijel nyní již zesnulý botanik Harry Godwin a povzdechl si: „Bože můj, tady je to úplná rovina, že?“, jeden z místních mu odpověděl: „Ano, ale hory dokáže ocenit každý trouba. Na to, aby člověk ocenil Fens, je potřeba mít dostatek rozlišovacích schopností.“18

Oblast, která se rozkládá v hrabstvích Cambridgeshire, Lincolnshire a Norfolk, se díky mokřadům bohatým na živiny vyznačuje mimořádnou biologickou rozmanitostí. Důmyslný systém odvodňovacích kanálů a umělých řek, hrází a drenáží, poháněných automatickými čerpacími stanicemi, odvádí vodu do kopce a do moře. Byly zřízeny správní rady pro odvodňování, které udržují 6 115 kilometrů vodních toků a téměř tři stovky čerpacích stanic, jejichž denní kapacita odpovídá 16 500 plaveckých bazénů olympijské velikosti. Oblast Holme Fen je proslulá jako nejníže položené místo v Británii, 2,7 metru pod hladinou moře, a půda se zde stále propadá, takže její budoucnost závisí na hrázích vybudovaných na ochranu před povodněmi.19 Hospodářská zvířata, která kdysi spásala nízko položené pastviny, nahradilo od té doby z velké části specializované polní hospodářství.

Tady jsem se seznámil s Ianem Rotherhamem, profesorem environmentální geografie na Sheffield Hallam University a plodným spisovatelem píšícím o Fens. Vyrostl s láskou k divoké přírodě a stejně jako já byl v mládí nadšeným pozorovatelem ptáků. Vzal mě na prohlídku klasického příkladu fenlandského zemědělství. Jeli jsme do Bardney, vesnice na východním břehu řeky Witham nedaleko Lincolnu, takového toho místa, kde se v půl třetí odpoledne všechno zastaví. Je tam hlavní ulice se dvěma hospodami, krámkem, kde prodávají smaženou rybu s hranolky, řeznictvím a obchodem se zbraněmi. Vesnice má dlouhou zemědělskou tradici, nicméně mnohé se změnilo. Když sem dnes přijíždíte, panorama je orámováno obrovskými sily dávno zavřeného cukrovaru British Sugar.

Letiště nedaleko vesnice spadalo za druhé světové do správy Královského letectva a během studené války se stalo základnou pro rakety Thor, první balistické střely s jadernými hlavicemi.20 Nyní se na letišti nacházejí řady intenzivně využívaných drůbežáren.

Povídali jsme si s Robertem u silnice, která vedla dva metry nad okolní krajinou. Stály tam budovy farem, některé opuštěné a zchátralé. „Když odvodníte rašeliniště, půda se začne rozpadat, vysychá, oxiduje a před očima se vám smrskává. Proto je tu terén níž,“ vysvětloval. „Půda je to nejcennější, co máme, je to naše budoucnost.“

Rotherham mluvil o tom, že příliš intenzivní zemědělství může krajinu proměnit v poušť. „Když se zavrtáte hluboko do písku, najdete civilizace, které překročily únosnou mez. Libye byla obilnicí Římské říše. Vyvážela obilí přes Středozemní moře do Itálie. Podívejte se na ni teď, je to poušť.“

Podle Rotherhama může rašelinným půdám ve Fenlandu zbývat třicet až padesát sklizní, než zmizí. Mokřady na naplaveninách mohou mít delší životnost, ale nejrozsáhlejší rašeliniště mizí značným tempem. „Když projíždíte na jihu hrabstvím Cambridgeshire nebo Lincolnshire, jste nahoře na silnici a půda je dole. To všechno je rašelina, která se seschla, byla odplavená nebo odvátá,“ pokračoval.

Kde se stala chyba? Rotherham označuje za jeden z největších omylů poslední doby odklon od smíšeného zemědělství. „To dá zdravý selský rozum, ale od toho jsme se odklonili kvůli ekonomice krátkodobé intenzifikace.“ Jenže pokud to tak půjde dál, jak bude tato produktivní fenlandská krajina vypadat za padesát let? „Myslím, že bude ve velmi žalostném stavu.“

ZADRŽOVÁNÍ PŘÍLIVU

Návštěva Fens mi umožnila zastavit se na jednom z nejpůsobivějších anglických míst, které jsem kdy poznal: Cley Marshes v severním Norfolku. Ačkoli od doby, kdy jsem tyto bažinaté tůně a husté rákosové porosty viděl naposledy, uplynuly už tři roky, připadalo mi to jako včera. Téměř každou etapu mého života ovlivnil můj vztah k této části pobřeží. Od vzpomínek z dětství, kdy nás maminka brávala krmit kachny do nedalekého Salthouse, až po týdny, které jsem jako teenager posedlý ornitologií trávil v přístřešku určenému ke sledování ptáků, jemuž jsme začali říkat „plážový hotel“. Následovaly prázdniny v kempu, když mi bylo dvacet, a pak přišla léta středního věku, kdy jsem se honil za bouřkou odnesenými zbloudilými ptáky, jako je bělořit plavý, pták, který mě přilákal zpět tentokrát.

Mé návštěvy Cley jsou nyní mnohem sporadičtější, ale přitažlivosti vzácného bělořita jsem nedokázal odolat. Stálo nás tam tucet nebo možná i víc a žasli jsme nad tím, jak je krotký – o to lépe se nám podařilo zachytit tento ptačí skvost na film.

Rezervaci Cley Marshes, kterou vlastní organizace Norfolk Wildlife Trust, odedávna chrání před nápory moře oblázkový mořský val. Pamatoval jsem si, že břeh je strmý a úzký, ale při této návštěvě jsem si všiml, že ochrana břehů byla značně posílena. Udržet moře na uzdě je zjevně stále těžší.

Vzhledem k pravděpodobnému zvyšování hladiny moří v důsledku změny klimatu jsem si vzpomněl, co mi řekl Ian Rotherham: čím rozsáhlejší technické řešení, tím větší katastrofa, až selže. Nemohl jsem si pomoct, ale přemítal jsem, jak dlouho ještě mokřady přežijí zničující působení moře. Jak velká část mokřin může být smetena, až Wildlife Trust už nedokáže zadržet příliv? Co se stane s výhledem, s místním kostelem, s větrným mlýnem v Cley a s krásným souborem obchodů a domů, které tvoří tuto úžasně malebnou pobřežní vesničku? Kam půjdou lidé a divoká příroda, jestli hradba padne? To jsou otázky, které se honí hlavou mnoha lidem v nízko položených oblastech, ale pro Fens a jeho zemědělské komunity nejsou nikterak nové. Boj o ochranu půdy před záplavami tu probíhá již přes tisíc let – od prvních pokusů o odvodnění.

V současné době chrání Fens přibližně 100 kilometrů mořských valů. V rámci nedávných projektů na posílení ochrany klíčových oblastí byly vybudovány mořské valy až 7 metrů vysoké. Dokonce i dočasné záplavy mohou způsobit, že zemědělská půda bude vlivem soli po několik let nepoužitelná.21 Přední zemědělci varují, že protipovodňová ochrana Fenlandu je nedostatečná. Národní svaz zemědělců volá po větších investicích do protipovodňových opatření na ochranu zemědělců a potravinářské výroby. Agentura pro životní prostředí tvrdí, že investuje miliony liber do řešení „bezprecedentního a komplexního problému“, zatímco Ministerstvo životního prostředí a zemědělství přislíbilo na příštích šest let financování ve výši 2,6 miliardy liber a 1 miliardu liber na údržbu zařízení protipovodňové ochrany.22

Jak dlouho ještě mohou obdivuhodné inženýrské výtvory zadržovat příliv a bránit dlouhodobému zaplavování nesmírně důležitých oblastí, jako je například obilnice ve Fens? Očekává se, že s globálním oteplováním stoupne hladina moře do konce století nejméně o metr. A jak mi připomněl Ian Rotherham, samotný vzestup mořské hladiny nezohledňuje přílivové vlny, které mohou být na některých místech až tři metry nad průměrnou výškou hladiny. „Pevnina se zmenšuje, moře stoupá, extrémní jevy jsou častější a výraznější. Připadá mi, že zdravému selskému rozumu je tady jasné, že tato situace není udržitelná,“ varoval.

Rotherham není jediný, kdo varuje před budoucností krajiny, která je obilnicí této země. Zpráva o globální potravinové bezpečnosti z roku 2015 také hovoří o tom, že hlavní světové obilnice by mohly být těžce zasaženy změnou klimatu, a vydává mrazivé varování před „současným několikanásobným selháním obilnic“. Zpráva dále uvádí, že v budoucnu můžeme očekávat další šoky: „To, co bychom na konci 20. století nazvali zřídkavým extrémním šokem v produkci potravin, bude v budoucnu pravděpodobně častější.“23

OBNOVA GREAT FENS