This translation of Different: Gender Through the Eyes of a Primatologist
is published by Nakladatelství Práh s.r.o. by arrangement with
W. W. Norton & Company.

Copyright © 2022 by Frans de Waal

Cover photo © by Anup Shah via Getty Images

Author photograph © by Catherine Marin

Translation © Klára Mathé, 2024

All rights reserved.

All drawings by the author. All photographs by the author, unless otherwise indicated.

ISBN: 978-80-7696-017-6

Pro Catherine,
bez které by bylo všechno jiné

Úvod

Nejsmutnější den mé kariéry odstartoval telefonát, že mého nejoblíbenějšího šimpanzího samce zmasakrovali dva protivníci. Na kole jsem se přiřítil do Burgersovy zoo v Nizozemsku a našel Luita, jak sedí v kaluži krve s hlavou zvadle opřenou o mříže své noční klece. Obyčejně tak odtažitý šimpanz si hluboce povzdychl, když jsem ho hladil po hlavě. Bylo však už příliš pozdě. Později toho dne zemřel na operačním stole.

Šimpanzí samci spolu soupeří tak, že jsou schopni se navzájem zabít, a to nejen v zoologických zahradách. Existuje řada zaznamenaných případů dominantních samců, kteří přišli o život v podobných mocenských soubojích v divoké přírodě. Samci soupeřící o čelní příčky v hierarchii oportunisticky uzavírají a rozbíjejí aliance, navzájem se zrazují a plánují útoky. Ano, plánují, protože nebyla náhoda, že se útok na Luita odehrál právě v noční kleci, kde byli tři dospělí samci odděleni od zbytku šimpanzí kolonie. Na rozlehlém zalesněném ostrově, kde se nejznámější šimpanzí kolonie na světě nachází, by se situace možná vyvinula jinak. Šimpanzí samice neváhají roztržky mezi soupeřícími samci ukončit. Alfa samice tlupy Máma nemohla sice zabránit samcům v pletichaření, ale krveprolití už pro ni bylo přes čáru. Kdyby se stala svědkem podobného konfliktu, jistě by pobídla své spojence, aby zakročili.

Luitova předčasná smrt mě hluboce zasáhla. Měl ohromně přátelskou povahu a jako vůdce vnesl do tlupy mír a harmonii. Nádavkem jsem ale cítil hluboké zklamání. Rozmíšky, kterých jsem byl do té doby svědkem, vždy končily usmířením. Soupeři se po neshodách vždy objali a políbili a své spory řešili bezvadně. To jsem si aspoň myslel. Dospělí šimpanzí samci se k sobě většinu času chovají přátelsky, vískají se a z legrace se perou. Tato tragická rvačka mě naučila, že se konflikt může vymknout kontrole a že ti samí samci se mohou navzájem úmyslně zabít. Terénní výzkumníci podobně popisovali i útoky pozorované v přírodě. I ty byly patrně natolik záměrné, že se dá mluvit o vraždě.

Intenzivní agresivita šimpanzích samců má svůj protějšek i u samic. Okolnosti, které u nich spouštějí hněv, jsou však docela jiné. I ten největší samec ví, že každá matka se změní v zuřivý uragán, když se dotkne jejího potomstva, byť jen prstem. V tu ránu je tak neohrožená a drsná, že ji nic nezastaví. Zuřivost, se kterou lidoopí matky brání své mladé, daleko překračuje tu, se kterou brání samy sebe. Mateřský ochranitelský instinkt je tak univerzální vlastností savců, že pronikl i do vtipů – třeba když se kandidátka na viceprezidentku USA Sarah Palinová označila za grizzly-mámu. V tomto duchu se nese i kreslený vtip Garyho Larsona, ve kterém byznysmen s kufříkem vstupuje do výtahu, kde už jede velký a malý medvěd. Popisek zní: „K tragédii došlo, když Conroy s hlavou plnou práce nastoupil do výtahu – přímo mezi samici grizzlyho a její mládě.“

Největším strachem fandiů – lovců, kteří v thajské džungli za starých časů chytali divoké slony na tahání dřeva – nebyli samci s obřími kly. Mohutný samec chycený v oku byl méně strašlivým nebezpečím než malé slůně lapené na doslech od matky. Rozzuřené slonice mají na svědomí mnoho fandiů.1

U lidí stejné mateřské ochranářství očekával podle Starého zákona také král Šalamoun. Když řešil spor žen, které se obě prohlašovaly za matku novorozeněte, přikázal, aby mu přinesli meč. Navrhl, že dítě rozpůlí, aby každá mohla dostat polovinu. Jedna z žen s rozsudkem souhlasila, ta druhá však protestovala a žadonila, ať dítě raději připadne druhé ženě. Tak král zjistil, kdo je pravá matka. Britská autorka detektivek Agatha Christie to vystihla takto: „Láska matky k dítěti nepřipomíná nic na světě. Nezná zákon, soucit, odváží se k čemukoli a rozdrtí bez lítosti vše, co jí stojí v cestě.“2

Obdivujeme matky, které se zastanou svých dětí, ale bojovnost lidských samců vidíme v méně příznivém světle. Chlapci a muži často vyvolávají konflikty, hrají si na drsňáky, skrývají své slabiny a vyhledávají dobrodružství. Ne každému se toto mužské chování líbí a někteří odborníci jsou vysloveně proti němu. Tvrzení, že tyto projevy spouští „tradiční ideologie maskulinity“, je jen těžko myšleno jako kompliment. V dokumentu z roku 2018 Americká psychologická společnost definovala danou ideologii jako postavenou na „anti-ženskosti, výkonu, riskování a násilí“. Pokus Společnosti muže před touto ideologií ochránit oživil debatu o „toxické maskulinitě“, ale spustil také negativní reakci na plošné odsuzování typického mužského chování.3

Je nasnadě, proč se hodnocení mužských a ženských vzorců agrese tak liší: společenské problémy vytváří pouze první z nich. To, jak zemřel Luit, mě vyděsilo a nechci označovat rivalitu mezi samci za nevinnou kratochvíli, ale kdo říká, že ji způsobila nějaká ideologie? Držíme se pevného předpokladu, že my lidé jsme pány a tvůrci svého chování. Kdyby to byla pravda, nebylo by snad naše chování výrazně odlišné od chování jiných zvířecích druhů? Jenže ono není. U většiny savců soupeří samci o moc a území, zatímco samice houževnatě brání své mladé. Ať už toto chování kvitujeme nebo odsuzujeme, není obtížné vystopovat důvody jeho vzniku. Pro obě pohlaví vždy bylo branou k šíření vlastních genů.

Ideologie s tím má jen málo společného.

Rozdíly mezi pohlavími v lidském i zvířecím chování vzbuzují otázky, které tvoří jádro většiny debat o genderu u lidí. Liší se mužské a ženské chování přirozeně, nebo naučeně? Jak odlišné ve skutečnosti je? Existuje pouze jeden gender, nebo jich je více?

Než se do tohoto tématu ponořím, chtěl bych objasnit, proč mě zajímá a jaká je moje pozice. Nechci zde obhajovat existující lidské vztahy mezi pohlavími tím, že budu popisovat, co jsme zdědili od lidoopů. Nemyslím si ani, že stávající stav je ideální. Uznávám, že pohlaví nejsou a nikdy si nebyla rovna, co lidstvo pamatuje. Ženy tahají za kratší konec – v naší společnosti i v drtivé většině ostatních. Každé zlepšení situace si musely vybojovat, od práva na vzdělání po volební právo, legalizaci potratů či platové vyrovnání s muži. Tyto posuny nejsou bezvýznamné. Některá z těchto práv se podařilo vydobýt teprve v nedávné době, některá zlepšení stále nenastala a některých bylo dosaženo, avšak teď se znovu ocitají v ohrožení. Toto vše vnímám jako vysoce nespravedlivé a považuji se za feministu.

Přehlížení ženských vrozených schopností má v západní kultuře dlouhou, alespoň dvoutisíciletou tradici. Nerovnost mezi pohlavími byla vždy obhajována právě tímto způsobem. Například německý filozof 19. století Arthur Schopenhauer měl za to, že ženy zůstávají celý život dětmi, které žijí přítomností, zatímco muži mají schopnost myslet dopředu. Další německý filozof, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, zastával názor, že „muži jsou jako zvířata, zatímco ženy jako rostliny.“4 Neptejte se mě, co tím Hegel myslel, ale britská filozofka Mary Midgleyová k tomu poznamenala, že těžké váhy západní filozofie vyplodily o ženách výjimečně hloupé úvahy. Jejich obvyklé názorové rozdíly jako by se vypařily: „Nemůže být mnoho témat, u kterých spolu srdečně souhlasí Freud, Nietzsche, Rousseau a Schopenhauer společně s Aristotelem, svatým Pavlem a Tomášem Akvinským; jejich názory na ženy jsou však téměř totožné.“5

Ani můj milovaný Charles Darwin tomuto trendu neuniknul. V dopise Caroline Kennardové, americké bojovnici za ženská práva, píše o ženách: „Zdá se mi, že i zákony dědičnosti ukazují, že se nemohou intelektuálně rovnat mužům.“6

Toto vše se dělo v době, kdy se popisované intelektuální rozdíly daly snadno objasnit rozdílným přístupem ke vzdělání. Pokud jde o Darwinem zmiňované „zákony dědičnosti“, mohu říct jen tolik, že jsem celou svou kariéru zasvětil studiu inteligence u zvířat a nikdy jsem se nesetkal s tím, že by se inteligence lišila podle pohlaví. Na obou stranách najdeme nesmírně bystré i méně bystré jedince, ale ani stovky studií, mých ani cizích, neodhalily výrazný kognitivní skok mezi pohlavími. Behaviorálních rozdílů mezi samicemi a samci je u lidoopů celá řada, jejich myšlenkové schopnosti se však musely vyvíjet současně. Pokud je testován dostatečně velký vzorek, nebývají ani u našeho druhu myšlenkové domény tradičně spojované s jedním pohlavím (jako například matematické schopnosti) u mužů a žen rozlišitelné.7 Idea, že jedno pohlaví je mentálně nadřazené, nemá zkrátka v moderní vědě žádnou oporu.

Dále bych také rád objasnil stereotypní vnímání primátů, někdy používané k obraně nerovností v lidské společnosti. Široká veřejnost si představuje, že opičí šéf mužského pohlaví „vlastní“ samice, které tráví svůj život tím, že mu rodí mláďata a poslouchají jeho příkazy. Hlavní inspirací této představy je sto let stará studie na paviánech. Ta, jak ještě vysvětlím, měla velké nedostatky a dala vzniknout velice pochybnému srovnání.8 Naneštěstí zasáhla veřejnost jako šíp se zpětnými hroty, který se dosud nepodařilo vytrhnout, navzdory všemu vědění nashromážděnému od té doby a svědčícímu o pravém opaku. Nadvládu mužů coby přirozený řád věcí propagovalo stále dokola množství populárních spisovatelů minulého století a ještě kniha amerického psychiatra Arnolda Ludwiga z roku 2002 King of the Mountain (Král hory) tvrdí:

Většina lidí je sociálně, psychologicky i biologicky naprogramována tak, že potřebuje, aby jejich každodenní život řídila jediná dominantní mužská osoba. Toto naprogramování v podstatě odpovídá tomu, jak jsou řízena téměř všechna společenství primátů.9

Jedním z cílů této knihy je osvobodit čtenáře od této představy o nutné nadřazenosti mužského pohlaví. Výzkum primátů byl na počátku zaměřen na druhy, které nám nejsou tolik blízké. My lidé patříme do malé čeledi hominidů (velkých bezocasých primátů), nikoli opic, jako jsou paviáni. Při studiu našich nejbližších příbuzných, velkých lidoopů, se vynoří mnohem zřetelnější obraz, kde mají samci daleko menší moc, než se předpokládá.

Nemůžeme popřít, že samci primátů se někdy chovají násilně, zároveň je ale potřeba si uvědomit, že agresivitu a silnější stavbu těla nezískali proto, aby mohli dominovat nad samicemi. Kolem toho se jejich život netočí. Samice se vyvinuly do té nejlepší možné podoby pro své životní podmínky. Mají perfektně uzpůsobená těla pro sběr vhodné potravy, vzdálenosti, které potřebují ujít, i k vychovávání daného počtu potomků a obraně před nejčastějšími predátory. Evoluce donutila samce se od tohoto tělesného ideálu odchýlit, aby mohli lépe bojovat jeden s druhým.10 Čím intenzivnější je soupeření mezi nimi, tím impozantnější jsou jejich tělesné rysy. Jediným smyslem samčího soupeření je dostat se blíž k samicím, aby se mohli rozmnožit. Takže ubližovat samicím nebo jim brát potravu není nikdy v zájmu samce. Ve skutečnosti o sobě většina samic primátů rozhoduje sama: celý den si samy obstarávají potravu a druží se, zatímco samci do jejich života zasahují jen okrajově. Typické společenství primátů je vlastně síť příbuzných samic, kterou řídí starší matriarchy.

Podobné úvahy o samčí nadřazenosti byly slyšet, když přišel do kin Lví král. V tomto snímku je lev-samec za šéfa – protože většina lidí si jinou hierarchii království ani nedovede představit. Matka Simby, lvíčete předurčeného stát se novým králem, nemá téměř žádnou roli. Nicméně i když je pravda, že lvi jsou silnější a mohutnější než lvice, ve smečce nemívají ústřední pozici. Smečka je v podstatě sesterstvem lvic, které také obstarávají většinu lovu a péče o mláďata. Lví samci se smečkou zůstávají několik let, dokud je nevystrnadí nově příchozí rivalové. Craig Packer, jeden z největších odborníků na lvy, o tom říká: „Samice jsou jádrem. Srdcem a duší smečky. Samci přicházejí a odcházejí.“11

Při srovnávání člověka s jinými zvířecími druhy předkládají populárně naučná média pouze povrch. Hlubší realita může být však docela jiná. Ano, může odrážet podstatné rozdíly mezi pohlavími, ne však nutně ty, které očekáváme. Mnoho primátů má navíc vlastnosti, které nazývám potenciály, tedy schopnosti, které užívají jen zřídka nebo není lehké je zaznamenat. Dobrým příkladem je vůdčí role samic, kterou jsem popsal ve své předchozí knize Mámino poslední objetí o dlouholeté alfa samici Burgersovy zoo. Samice Máma byla naprosto zásadní pro společenský život kolonie, i když v souboji by se umístila až pod vedoucími samci. I nejstarší ze samců byl v hierarchii níže než oni, měl však stejný význam jako Máma. Abychom pochopili, jak tito dva letití lidoopi řídili početnou kolonii šimpanzů, musíme se zaměřit nejen na fyzickou dominanci, ale i na to, kdo činí zásadní společenská rozhodnutí. Musíme odlišovat dominanci a politickou moc. V lidské společnosti si nikdo moc a svaly neplete, a stejně tak to chodí ve společenstvích jiných primátů.12

Dalším potenciálem je schopnost samců pečovat. Někdy je pozorovatelná po smrti matky, kdy začne osiřelé mládě náhle kňourat o pomoc. Jsou známy případy, kdy dospělí šimpanzí samci v přírodě adoptovali mládě a láskyplně o ně pečovali, někdy i celá léta. Takový samec se přesouvá z místa na místo pomaleji, aby mu adoptované mládě stačilo, hledá ho, když se ztratí, a chrání ho přesně jako matka. Protože vědci většinou kladou důraz na typické chování, tyto potenciály někdy uniknou naší pozornosti. Stejný vliv ale mají na genderové role u lidí, protože žijeme v proměnlivé společnosti, která testuje hranice schopností našeho druhu. Máme tedy pádný důvod se zajímat, co o sobě můžeme zjistit ze srovnání s ostatními primáty.13

I ten, kdo pochybuje o evoluční argumentaci a nevěří, že pro nás a ostatní primáty platí stejná pravidla, musí uznat jednu základní pravdu o přirozeném výběru. Žádný člověk, žijící v současné době na Zemi, by tu nebyl, kdyby neměl předky, kteří přežili a rozmnožili se. Všichni naši předkové zplodili potomky a úspěšně je vychovali, nebo pomohli ostatním vychovat jejich potomstvo. Toto pravidlo nemá žádné výjimky, protože pokud někdo v tomto bodě selže, ničím předkem se nestane.

Jeho geny v genofondu chybí.

Současná společnost dozrála k revizi rozdílů v moci a privilegiích mezi pohlavími. Ženy toho ovšem nemohou dosáhnout samy. Genderové role jsou tak propletené, že se muži i ženy budou muset změnit ve stejnou chvíli. Některé změny již probíhají. Sám vidím, že mladá generace pojímá mnoho věcí jinak než ta má. Pozoruji například větší zapojení otců do rodičovství a pronikání žen do profesí s převahou mužů. Cestou kupředu je přizvat na palubu i muže. Proto se mi ježí chlupy nad zobecňováním, kdy jsou muži například obviňováni ze všechno špatného na světě. Nazývat některé projevy mužství „toxickými“ není feminismus, který by mi byl po chuti. Jaký smysl má stigmatizace celého pohlaví? Souhlasím s názorem americké herečky Meryl Streepové, která řekla: „Zraňujeme své syny, když používáme termín toxická maskulinita. Ženy umí být taky pěkně toxické… Říkejme toxičtí lidé.“14

Zjistit, odkud pramení většina zajetých rozdílů mezi pohlavími, je téměř nemožné. Naše kultura koneckonců vyvíjí na ženy i muže neustálý tlak. Všichni by ideálně měli zapadnout do jasných škatulek mužství a ženství. Tvoří se snad takto gender? A nahradil gender biologické pohlaví? To nemůže být úplná odpověď. Jiní primáti nejsou podrobeni našim genderovým normám, přesto se často chovají jako my, a my zase jako oni. Jejich chování může také následovat určité společenské normy, ty však vycházejí z jejich kultury, nikoli z naší. Je pravděpodobnější, že podobnosti v našem chování jsou dány společnými biologickými kořeny.

Jiné druhy primátů nám lidem nastavují zrcadlo, a to nám umožňuje vidět gender v odlišném světle. Rád bych dodal, že primáti nejsou lidé. Nabízejí nám tedy srovnání, nikoli model hodný následování. Toto připomínám, protože fakta o živočišné říši bývají někdy vnímána jako normativní pro lidský druh, což je špatně. Lidé většinou přemýšlejí o primátech ve vztahu k sobě. Chválí je, když se chovají podle lidských měřítek dobře, a jsou rozladěni, když dělají věci, které se nám příčí. Já sám studuji dva druhy lidoopů s velice rozdílnou dynamikou vztahů mezi pohlavími, a tak při svých přednáškách tyto reakce z publika vždy hned vnímám. Lidé si někdy vyvodí, že svými popisy schvaluji jejich chování. Kdykoli mluvím o šimpanzích, mají dojem, že jsem určitě zastánce mužské nadvlády a brutality. Jako kdybych si snad myslel, že by bylo perfektní, kdyby se podobně jako šimpanzi chovali i muži! Když přednáším o sexuálním životě šimpanzů bonobo, zdá se posluchačům, že si libuji v erotice a nadvládě žen. Ve skutečnosti mám rád jak šimpanze, tak bonoby – oba druhy mě fascinují stejně. Odhalují různé stránky nás samých. Máme v sobě kousek z každého z těch dvou, a navíc jsme měli k dobru několik milionů let, kdy se vyvinuly naše vlastní, unikátní lidské vlastnosti.

Posluchače jsem naštval třeba incidentem z doby mého mládí, kdy jsem v Burgersově zoo studoval šimpanze a přednášel o nich. Mluvil jsem k širokému spektru diváků, od cechu pekařů přes policejní akademii až po školní třídy s učiteli. Všem se mé historky líbily, až jsem jednoho dne přednášel skupině právniček. Mé vyprávění jim viditelně nevonělo, a dokonce mě označily za „sexistu“, což byl termín, který se tehdy právě dostával do módy. Jak na to ale přišly, když jsem o lidském chování neřekl ani slovo?

Popsal jsem jim, jak se liší šimpanzí samci a samice. Samci předvádějí úžasné triky, které symbolizují jejich vůli chopit se moci. Jsou to stratégové a neustále promýšlejí následující krok. Naproti tomu samice tráví většinu času vískáním a družením. Soustředí se na vztahy a rodinné vazby. Pyšně jsem též ukazoval fotky z populační exploze, která nedávno v naší kolonii nastala. Mé posluchačky však neměly náladu se rozněžňovat nad lidoopími miminky.

Po přednášce se mě právničky ptaly, jak si mohu být tak jistý, že samci dominují nad samicemi. Ptaly se, proč by to nemohlo být naopak? Připadalo jim, že mám asi o dominanci nějaké divné představy. Ano, říkal jsem jim, že jsem viděl samce vyhrávat šarvátky, ale ony dál tvrdily, že ve skutečnosti mohly být vítězkami klidně samice. Mě, který jsem se šimpanzi trávil každý den, tisíce hodin, opravovali lidé, kteří sotva rozeznali šimpanze od gorily! I když v mém oboru není nouze o odbornice (ženy), neslyšel jsem nikoho o šimpanzích mluvit jinak než jako o společnosti s dominantními samci. Dominance se týká pouze fyzické stránky, což je úzký, přesto ale významný aspekt jejich existence. Šimpanzí samci jsou těžší než samice a mají stavbu těla jako zápasníci, s masivními pažemi a rameny a silnou šíjí. Jsou též vyzbrojeni dlouhými špičáky, které se téměř vyrovnají tesákům leoparda a které u samic nenajdeme. Samice proti nim nemají šanci. Výjimkou jsou pouze případy, kdy se proti nim samice spojí.

Později toho dne se během prohlídky šimpanzího ostrova návštěvnice trochu vzpamatovaly, když na vlastní oči viděly několik incidentů, které dokazovaly má tvrzení. Náladu jim to však vůbec nezlepšilo.

Když jsem se v dalších fázích života věnoval bonobům a přednášel o nich, děl se pravý opak. Šimpanzi i bonobové jsou dva druhy hominidů, nám nesmírně geneticky blízkých, jejich chování se ale překvapivě markantně liší. Společenství šimpanzů je agresivní, teritoriální a řídí jej samci. Bonobové jsou kliďasové, milovníci sexu a řídí je samice. Mohou být dva druhy lidoopů rozdílnější? Bonobové jsou důkazem, že studium jiných primátů nemusí u lidí posilovat genderové stereotypy. Dostali ode mě přezdívku „Lásku, ne válku“, a svůj první populárně naučný článek o bonobech jsem začal takto: „Na této historické křižovatce, kde ženy požadují rovnost s muži, přichází věda s opožděným dárkem feministickému hnutí.“ Bylo to v roce 1995.15

Veřejnost bonobům tleská. Lidé je milují, protože mají pocit, že přinášejí světlo v časech, kdy se biologie zdá temná. Spisovatelka Alice Walkerová věnovala našemu blízkému příbuzenství s bonoby román By the Light of My Father’s Smile (Ve světle otcova úsměvu) a sloupkařka New York Times Maureen Dowdová jednou vmísila chválu rovnostářského ducha bonobů do politického komentáře. Bonobům se také říká „politicky korektní primáti“ – jak kvůli obrácené dominanci samců a samic, tak kvůli neuvěřitelně pestrému sexuálnímu životu. Provozují sex ve všech možných partnerských kombinacích, nejen heteronormativních. Ačkoliv o těchto našich hipísáckých příbuzných velice rád přednáším, nemyslím si, že bychom pod jejich vlivem měli korigovat evoluční porovnávání primátů a lidí. Nemůžeme se projít zvířecí říší a vybrat si druh, který se nám nejvíce hodí.

Pokud máme dva příbuzné lidoopy, kteří jsou nám stejně blízcí, musí mít pro naše diskuze o vztahu mezi pohlavími stejnou relevanci. Tato kniha bude klást důraz na oba druhy, i když šimpanze zná věda daleko déle a jsou více probádaní. Jiným primátům, jako například opicím, budu věnovat menší pozornost, protože jsou nám vzdálenější.

Téma rozdílů mezi pohlavími víří emoce vždy. Je to oblast, na kterou mají všichni vyhraněný názor, což ve vztahu ke zvířatům není obvyklé. Primatologové se snaží nesoudit. Ne vždy se nám to daří, ale chování zvířat v zásadě nehodnotíme jako dobré či zlé. Nevyhnutelnou součástí naší práce je interpretace, neuslyšíte nás ale označovat chování samců jako odporné nebo samic jako zlomyslné. Bereme chování, jak přichází. Tento přístup má mezi přírodovědci dlouhou tradici. I když samec kudlanky nábožné během kopulace doslova ztratí hlavu, nikdo samici z ničeho neobviňuje. Stejně tak neodsuzujeme samce zoborožce, který nosí samici hrudky hlíny, aby se mohla na několik týdnů zabarikádovat v hnízdě. Prostě se jen zajímáme, proč to v přírodě funguje právě takto.

Podobným pohledem se primatologové dívají i na lidskou společnost. Nelámeme si hlavu, nakolik je které chování žádoucí, ale raději se ho pokoušíme popsat, jak nejlépe umíme. Trochu to připomíná parodické video, kde David Attenborough, britský přírodovědec a televizní hvězda, popisuje rituály páření u lidí. Přes záběry vysokoškolské zlaté mládeže, která do sebe obrací piva v nějakém kanadském baru, deklamuje Attenboroughův klidný hlas věty typu „vzduch ztěžkl pachem samic“ a „všichni samci chtějí dokázat svou sílu a obratnost“. Video končí záběrem „vítěze“ v posteli s jednou z žen, která se ujímá iniciativy.16

Je to sexistické? Pouze pokud jste přesvědčeni, že jakýkoli odkaz na pohlavně podmíněné chování je součástí politického postoje. V dnešní době někteří systematicky zdůrazňují všudypřítomné rozdíly mezi pohlavími, zatímco jiní se je pokouší vymazat tím, že je označují za bezvýznamné. První skupina neúměrně nafukuje popsané nepatrné rozdíly v prostorové paměti, morálním úsudku či čemkoli jiném. Jejich závěry bývají často ještě posílené médii, která dokážou několikaprocentní schůdek zveličit v černobílý rozdíl mezi pohlavími. Někteří autoři dokonce tvrdí, že muži a ženy pochází z rozdílných planet. Druhá skupina se dopouští pravého opaku: jakékoli tvrzení o rozdílnosti mužů a žen zahladí. „Netýká se to všech,“ tvrdí, nebo: „Je to produkt prostředí.“ Klíčovým slovem jejich vyjádření jsou socializace nebo společnost: „na muže je společenský tlak soutěžit“ nebo „ženy jsou společností nuceny pečovat o druhé“. Prohlašují, že vědí, kde se rozdíly v chování berou, a že zcela jistě nepramení z biologie.

Jednou z prvních zastánkyň této myšlenky je americká filozofka Judith Butlerová, podle které jsou „mužství“ a „ženství“ pouhými konstrukty. V zásadním článku z roku 1988 tvrdí: „Protože gender není faktem, ideu genderu vytvářejí různé projevy chování člověka určitého pohlaví, a bez těchto projevů by žádný gender nebyl.“17 Její postoj je extremistický a já s ním nemohu souhlasit. Nicméně gender považuji za užitečný koncept. V každé kultuře jsou odlišné normy, zvyky a role spojované s pohlavím. Gender je souhrnem naučených aspektů, jež dělají z biologické samice ženu a z biologického samce muže. Je pravda, že jsme bytosti veskrze utvářené kulturou. Šel bych i dál a argumentoval, že koncept genderu se dá aplikovat i na ostatní primáty. Lidoopi dosahují dospělosti asi v šestnácti letech, mají tedy dostatek času učit se od ostatních. Pokud se u nich na základě pozorování dospělých vyvine chování typické pro jejich pohlaví, měli bychom o genderu mluvit také u nich.

Pojem gender zastřešuje i identity, které neodpovídají biologickému pohlaví, například trans muže a trans ženy. Existují i další výjimky, například když je anatomické či chromozomální pohlaví osoby těžko určitelné, anebo když se lidé neidentifikují ani s jedním genderem. Nicméně u většiny lidí se biologické pohlaví a gender překrývají. Přes své různé významy zůstávají slova „pohlaví“ a „gender“ spojitými nádobami. Diskuse o genderových rozdílech se tedy automaticky stává diskuzí o rozdílech mezi pohlavími a naopak.

Věda rozdílům mezi pohlavími dlouhou dobu nevěnovala pozornost, což se snad v současné době mění. Jedním z důvodů změn je, že se ignorování rozdílů projevilo ve výsledcích zdravotní péče.18 Na ženy bývalo při diagnostice i léčbě pohlíženo jako na muže, pouze s drobnějšími postavami. Už od Aristotelovy zmínky, že „žena je, dá se říci, zmrzačeným mužem“, brala medicína mužské tělo jako zlatý standard. Lékaři měli za to, že oproti mužům potřebují ženy pouze nižší dávku téhož léčebného prostředku.19

Mužská a ženská těla jsou však velice rozdílná. Některé rozdíly se týkají pouze stavby těla. Ženy jsou například náchylnější utrpět vážná zranění při autonehodě. Důvodem může být odlišná hustota kostí, ale také to, že automobilový průmysl stále ještě využívá testovací figuríny vyrobené podle mužských těl, a ta mají oproti ženským jiné rozložení váhy.20 Různé jsou také choroby vztahující se k pohlaví (onemocnění dělohy, prsů či prostaty), ale i jiné zdravotní potíže. V roce 2016 vyzval National Institute of Health (Národní institut zdraví) lékařské výzkumníky ve Spojených státech, aby do výzkumu vždy zahrnovali obě pohlaví. Strategie institutu Pohlaví jako biologická proměnná zahrnuje všechny obratlovce, například myši, krysy, opice i lidi. Mnoho onemocnění se odvíjí od pohlaví. Ženy mají například větší pravděpodobnost, že se u nich rozvine Alzheimerova choroba, lupus či roztroušená skleróza. Naopak u mužů jsou častější Parkinsonova choroba či poruchy autistického spektra. Obecně jsou ženy houževnatější a dožívají se vyššího věku než muži, což máme společné s většinou savců. Tyto rozdíly mají pramálo společného s „ideou genderu“ Judith Butlerové, a naopak jsou úzce vázané na to, s jakým pohlavím se člověk narodí.21

Primatologové nemají důvod roli pohlaví podceňovat. Vyslechl jsem dobrých tisíc přednášek na primatologických kongresech, ale nikdy tam nezaznělo: „Víte, sledoval jsem, jak samice a samci orangutana putují pralesem, a jejich chování bylo pozoruhodně podobné.“ Publikum by svým smíchem takového řečníka vyhnalo z pódia, protože u většiny primátů jsou behaviorální rozdíly mezi pohlavími nad slunce jasnější. My primatologové máme navíc tyto odlišnosti rádi. Jsou naším každodenním chlebem. Právě ony činí společenský život primátů tak fascinující. Samci mají své cíle a samice ty své, a naším úkolem je rozluštit jejich interakci. Někdy se zdá, že jejich zájmy jsou protichůdné, ale protože ani jedno pohlaví nemůže vyhrát evoluční závod bez toho druhého, cíle se vždy v určitém bodě musí protnout.

Má srovnání nenabízejí jednoduché odpovědi. Některé předpokládané rozdíly mezi pohlavími není možné dokázat a ty, které existují, jsou často méně přímočaré, než si myslíme. Při popisu lidského druhu v kontextu primátů budu čerpat z bohaté literatury o lidském chování. Můj přístup je ojedinělý a vlastně ze mě dělá outsidera. Vycházím z nedůvěry v informace, které o sobě sami lidé sdělují. Ve společenských vědách se stalo módou ptát se lidí na ně samé. Já bych ale raději využil starší postupy, kdy jsme pozorovali a testovali samotné chování – například jak si děti hrají na školním dvoře nebo jak sportovci reagují na výhru či prohru. Z lidského chování toho můžeme zjistit o tolik víc než z toho, co o sobě lidé říkají! A výsledky lze poté porovnat s chováním primátů.22

Některým tématům souvisejícím s lidským genderem se zde nebudu věnovat vůbec. Mým východiskem jsou pozorování lidoopů, a proto budu brát v úvahu pouze příbuzné chování u lidí. Oblasti, jako například ekonomické rozdíly, domácí práce, přístup ke vzdělání či kulturní pravidla odívání, kde srovnání se zvířaty nemáme, nechám stranou. V rámci své odbornosti k nim nemohu přispět ničím novým.

Zda skutečně docílíme genderové rovnosti, nezáleží na výsledku nikdy nekončící debaty o skutečných či předpokládaných rozdílech mezi pohlavími. Rovnost nepotřebuje podobnost. Lidé mohou být různí, a přesto si zasloužit stejná práva a příležitosti. Zkoumání pohlavních rozdílů u lidí ani u jiných primátů žádným způsobem neospravedlňuje status quo. Upřímně věřím, že nejlepší cestou, jak dosáhnout rovnosti, je dozvědět se více o naší biologické stránce, místo abychom ji zametali pod koberec. Ostatně příčinou celé této rozpravy je malý biologický vynález, který radikálně proměnil společnost.

Estrogen-progestinová tableta zabraňující ovulaci (vypuštění vajíčka z vaječníku) měla takový dopad, že se jí začalo říkat prostě „the Pill“ (pilulka). Žádné jiné pilulce se tohoto privilegia nedostalo. Její nástup v 60. letech byl přelomový, protože umožnil oddělit sex a rozmnožování. Lidé mohli náhle zakládat menší rodiny nebo vůbec rodinu nemít a přitom se nevzdávat sexuálního styku. Účinná antikoncepce nám přinesla sexuální revoluci, od Woodstocku až po hnutí za práva gayů a leseb. Šmahem zpochybnila tradiční morální zásady týkající se předmanželského a mimomanželského sexu a mnoha jiných projevů sexuality. Feministky začaly vnímat ženskou touhu po sexuální rozkoši jako cestu k dosažení větší nezávislosti. Vstup pilulky na trh znamenal i změny v genderových rolích. Menší nebo nulový počet dětí zásadně proměnil dosavadní zkušenost, kdy ženy zůstávaly doma a zajišťovaly péči o děti. V 70. letech, poté co skončila morální restrikce antikoncepce (například zákaz jejího podávání nesezdaným lidem), začaly ženy masově chodit do práce.

Kdyby antikoncepční pilulka existovala v době mého početí, nebyl bych tu a nemohl o ní psát. Mí rodiče nechtěli velikou rodinu, žili však v části Nizozemí zvané katolický jih, kde měla rozhodující vliv církev. Ta byla proti jakémukoli plánování rodiny. V naší rodině se traduje, jak se moje matka krátce po porodu šestého potomka rozčílila na kněze, který k nám přišel na návštěvu. Uvelebil se u nás s kávou a doutníkem a nonšalantně nadhodil cosi o „dalším dítěti“. Kávu si už nedopil a byl odeslán do patřičných míst. Poté jsem už víc sourozenců neměl. Jistá proměna postojů nastala už před existencí pilulky, ale jakmile tu byla, vše bylo snadnější. V desetiletích, která následovala, se počet členů rodin v našem kraji rapidně snížil.

Takhle tedy trocha šťourání v lidské biologii přetvořila hrací pole, což dokazuje, že biologie nemusí být naším nepřítelem. Osobně ji vnímám jako přítele. Lidstvo antikoncepční pilulku potřebovalo, protože nejlogičtější alternativní cesta, jak zabránit těhotenství, tak docela nefunguje. Mohli jsme přece přestat sexuálně žít anebo se aspoň sexu na jistá období vzdát. To bychom však od žádostivých lidoopů, jakými my lidé jsme, žádali příliš. I řešení, kdy se muž musí zarazit, zamyslet a nasadit si kondom, se ukázalo jako nespolehlivé. Může za to vášeň naplňující intimní chvíle, ale i fakt, že v tomto případě je zodpovědnost na pohlaví, kterému to je nejvíc lhostejné. Pilulka všechno změnila. Lidská biologie vyžadovala biologickou odpověď. A to platí stále, i když jsme se začali strachovat, co antikoncepční pilulky vlastně dělají s naší náladou a duševním zdravím.

Jsme zvířata a patříme do řádu primátů. S šimpanzi a bonoby sdílíme nejméně 96 procent DNA (přesné číslo je předmětem diskuse) a také naše socioekonomické založení. Kolik toho máme společného, není jisté, ale rozdíly mezi námi jsou mnohem menší, než by se chtělo věřit. Mnohé vědecké disciplíny s oblibou kladou důraz na lidskou jedinečnost a staví člověka na piedestal, tato perspektiva je však ve světle moderní vědy čím dál tím víc mimo. Pokud je lidstvo plovoucím ledovcem, měli bychom se podle těchto vědců soustředit na lesklou špičku našich odlišností a ignorovat rozsáhlé společné rysy, které se skrývají pod hladinou. Biologie, medicína i neurověda se však raději zabývají celým ledovcem. Vědí, že i když je lidský mozek relativně rozměrný, jeho struktura a chemické procesy se od mozku opice liší jen nepatrně. Má stejné části a stejně funguje.

Jednou se mi během interview pro norskou veřejnoprávní televizi stala legrační věc. Diskutoval jsem tam o evoluci empatie a moderátor se mě mezi řečí zeptal: „Jak se má Catherine?“ To mě šokovalo. Když se mě lidé vyptávají na lidoopy, které popisuji ve svých knížkách, je to v pořádku – vždy se rád podělím o nové příhody. Catherine je ovšem má žena. Odpověděl jsem tedy: „Má se dobře,“ a doufal, že se posuneme dál. Moderátor se však ptal dál: „Kolik jí teď je?“ Odpověděl jsem: „Asi jako mně, proč?“ Moderátor překvapeně reagoval: „Aha, oni se dožívají tolika let!“ Až v tu chvíli mi došlo, že měl za to, že Catherine je jeden z předmětů mého bádání.

Náhle jsem si uvědomil, co bylo zdrojem tohoto nedorozumění. Svou poslední knihu jsem totiž věnoval „Catherine, mému nejmilejšímu lidoopovi“.

Kapitola 1 /
HRAČKY A MY

Jak si hrají dívky, chlapci a jiní primáti

Jednoho rána jsem dalekohledem pozoroval Amber, která vyšla na ostrov podivně shrbená a kulhala na jedné přední a dvou zadních. Jednou rukou si k břichu tiskla hlavu smetáku a druhou ji podpírala přesně tak, jak matky lidoopů drží hlavičku novorozenému mláděti, které je příliš malé a slabé na to, aby ji udrželo samo. Amber – kterou jsme pojmenovali podle jantarové barvy jejích očí – byla dospívající samice v šimpanzí kolonii Burgersovy zoo. Jeden z ošetřovatelů zřejmě zapomněl smeták uvnitř a Amber z něj sundala násadu. Chvilkami štětiny vískala a nosila smeták na bedrech jako matka, která nese odrostlejší mládě. V noci se s ním stulila do hnízda ze slámy. Smetáku se nevzdala celé týdny. Místo aby si hrála na matku mláďátek jiných samic, měla teď své vlastní, až na to, že nebylo skutečné.

Když dáme lidoopům na hraní panenky, stane se jedna ze dvou věcí. Pokud se panenka dostane k mladému samci, je možné, že ji rozcupuje – většinou ze zvědavosti, aby zjistil, co je uvnitř, někdy ale i ze soutěživosti. Když se dva mladí samci o panenku přetahují, každý může skončit s půlkou. V rukou samců nemají hračky příliš dlouhou životnost. Pokud se ale k panence dostane samice, záhy ji adoptuje a zachází s ní něžně. Stará se o ni.

Mladá šimpanzice jménem Georgia jednou vešla do vnitřních prostor rezervace s medvídkem, kterého s sebou tahala už mnoho dní. Dobře jsem ji znal a chtěl jsem zjistit, zda by mi ho půjčila. Natáhl jsem k ní otevřenou dlaň v gestu žádosti, běžně užívaném šimpanzi. Dělily nás mříže a vnímal jsem, že Georgia je rozpolcená. Medvídka mi nedala. Posadil jsem se tedy na podlahu, abych ukázal, že se s ním nechystám nikam odejít. Postrčila medvídka ke mně, stále však pevně svírala jeho nohu. Dovolila mi, abych si ho prohlédl a mluvil na něj, přičemž mě stále upřeně pozorovala. Když jsem medvídka posunul zpět k ní, vytvořilo se mezi námi pouto důvěry a Georgia ho sevřela v pevném objetí, ale zůstala u mě.

Literatura o primátech se hemží lidoopy žijícími u lidí – téměř vždy samicemi – kteří pečují o panenky, jež jim dají pečovatelé. Mají je stále u sebe, nosí je na hřbetě a jejich pusinky si drží u prsu, jako by je kojily. Nebo jako znakující gorila Koko líbají panenky jednu po druhé na dobrou noc, načež si hrají, že panenky se také navzájem pusinkují.1

Další primát se znalostí znakové řeči, šimpanzice Washoe, jednou použila svou panenku jako pokusného králíka. Když zjistila, že se v její maringotce objevila nová rohožka, zděšeně uskočila. Popadla svou panenku a z bezpečné vzdálenosti ji hodila na rohožku. Pozorně pak několik minut sledovala, zda se panence nic nestalo, pak ji shrábla z rohožky a pečlivě prohlédla. Když došla k závěru, že panenka je v pořádku, uklidnila se a odvážila se přes rohožku přejít.2

Když opice dostaly dětské hračky, dopravní prostředky s koly skončily většinou u mláďat mužského pohlaví a panenky v rukou samic. Rozdíl byl způsoben tím, že samci se o panenky nezajímali.

Říká se, že chlapci a děvčata se socializují výběrem hraček. Tím, že děti vychováváme ve vlastních předsudcích, formujeme jejich genderové role. To by znamenalo, že děti jsou čistým papírem, který popíše až prostředí. Je pravda, že mnohé aspekty genderu jsou dány kulturně, ale neplatí to pro všechny. Protože ústředním bodem této debaty jsou hračky, jsou i výtečným odrazovým můstkem k diskusi. Hračkářský průmysl nám říká, co naše dcery a synové potřebují, ale i kdybychom skoupili celé hračkářství, pořád by bylo na našich dětech, jaké hračky si vyberou. V tom je krása hry: závisí na tom, kdo si hraje. Nejlepší je děti jen pozorovat, jak se baví napodobováním a vlastní představivostí, a zůstat otevření myšlence, že my nemusíme formovat děti, ale ony mohou formovat nás.

Nekonvenční americká psycholožka Judith Harrisová považovala rodičovský vliv za pouhou milosrdnou iluzi. V knize z roku 1998, The Nurture Assumption: Why Children Turn Out the Way They Do (Předpoklad výchovy: Proč z dětí vyroste to, co z nich vyroste) představuje tuto myšlenku: „Ano, rodiče kupují synům náklaďáky a dcerám panenky, ale možná z dobrého důvodu: možná to jejich děti chtějí.“3

Když jsem pozoroval Amber s jejím miminkem-smetákem, bylo mi jasné, že by chtěla panenku. Je to pro samice primátů typické? Když vědci testovali hračky na opicích, jejich výběr byl pohlavím velice silně ovlivněn. V prvním takovém experimentu, který se odehrál před dvaceti lety na Kalifornské univerzitě v Los Angeles (UCLA), předložily Gerianne Alexanderová a Melissa Hinesová kočkodanům policejní auto, míč, hadrovou panenku, a ještě pár dalších hraček. Složení hraček nebylo náhodné, vycházelo z předpokladů, co by tyto předměty mohly pro opice znamenat. Já sám dávám přednost pokusům vycházejícím ze samotného chování zvířat před naší antropocentrickou tendencí promítat do nich lidské problémy. Podívejme se ale, co výzkumnice zjistily.

Opice vykazovaly stejné preference podle pohlaví, jaké vídáme u dětí. Dopravní prostředky, například auta, si více vybírali samci a hráli si s nimi posouváním po zemi. Také se jim líbil míč. Panenky si naopak vybíraly spíš samice: většinou je zdvihly a pevně k sobě přitiskly, anebo zkoumaly jejich genitálie. To odpovídá zvědavosti, se kterou opice zkoumají genitálie nově narozených jedinců. Není neobvyklé, že se samice shromáždí kolem novopečené matky, rozevřou nožky jejího kroutícího se miminka a dotyčnou oblast za tichého chrochtání a mlaskání šťouchají, tahají a očichávají. Zdá se, že na přisuzování velkého významu této části těla panuje shoda. Primáti tohle dělali odjakživa, ještě než jsme my lidé vynalezli „gender reveal“ oslavy.4

Studie UCLA neposkytla opicím všechny hračky najednou, takže neměly tak docela na výběr. Víme jen, jak dlouhý čas s každým druhem hračky strávily. Jiná studie, tentokrát na makacích v terénní stanici Yerkes National Primate Research Center u Atlanty, tento nedostatek napravila. Protože tam pracuji, kolem těchto opic chodím každý den. Po celý rok žijí venku v rozlehlé ohradě, kde se hlasitě hašteří, navzájem vískají a divoce dovádějí. Ačkoli mají spoustu možností, co dělat, nové hračky vždy přitáhnou jejich pozornost. Můj kolega z Emoryho univerzity Kim Wallen s doktorandkou Janice Hassettovou dali skupině 135 makaků dva druhy hraček a pozorovali, které si vyberou. Poskytli jim současně měkké plyšáky a hračky s koly, hlavně auta.5

Samci se vrhli na dopravní prostředky. Byli rozhodnější než samice, kterým se líbily všechny hračky včetně aut. Protože samci se o panenky a plyšáky vůbec nezajímali, skončily převážně u samic. U dětí většinou pozorujeme podobný vzorec, tedy že chlapci jsou ve výběru hraček vyhraněnější. Obvyklé vysvětlení je, že chlapci se více bojí působit žensky, zatímco dívky se tolik nestarají o to, zda působí mužně. Nemáme však důkazy, že opicím na vnímání pohlaví nějak záleží, a je proto nepravděpodobné, že pociťují stejnou nervozitu jako chlapci. Možná je skutečnost přímočařejší: třeba prostě panenky většině lidských a lidoopích chlapců nic neříkají.

O vhodnosti postupů při těchto experimentech se dá polemizovat, protože nabídly opicím umělé předměty, na které nebyly zvyklé. Tuto nevýhodu měla zejména autíčka. Barevná vozítka z plastu či kovu nepřipomínají nic, co opice znají. Fascinovaly snad opičí samce pohyblivé předměty jako auta a míče, které vybízejí k činnosti? Samci mívají více energie a rádi se při hře pohybují. To, že si samice hrály s mazlivými plyšáky, je lehčí vysvětlit. Panenky mají hlavu, tělo a končetiny, takže náznakem připomínají miminka nebo zvířata. Opičí samice tráví na rozdíl od samců celý život péčí o mladé.6

Já jsem si s panenkami nikdy nehrál, i když matka pro nás s bratry vždycky nějaké měla. Měl jsem rád svého plyšového buldoka, ale nikdy jsem s ním nespal a dostával někdy i dost zabrat, když jsem si cvičil svůj boxerský um. Nejčastěji jsem sáhl po voskovkách a papíru, protože jsem strašně rád kreslil, a po stavebnicích, jako byl Erector nebo elektrické vláčky. Nejvíc mě ale zajímala zvířata. Nevím, jak a kdy to začalo, ale od útlého věku jsem sbíral žáby, kobylky a ryby. Vychoval jsem mladé kavky (menší příbuzné vran) i straku, která vypadla z hnízda. Skoro každou sobotu jsem vzal síť na ryby, kterou jsem si sám vyrobil, a jel na kole ke strouze, kde jsem lovil mloky, koljušky, sklovité úhoře, pulce, hořavky a tak dále. Chtěl jsem je všechny udržet naživu. Nakonec jsem v kůlně za domem měl malou zoologickou zahradu – akvária, rozmnožující se myši, ptáky a adoptované kotě. Neměl jsem psa, ale často mi dělal společnost mohutný pes sousedů. Vůně zvířat a jejich přítomnost mi byly příjemné. A stále jsou.

Kde by takové zájmy ležely na škále socializace hrou? Zvířata se hýbou jako autíčka, ale vyžadují také krmení a opatrování jako panenky. Má rodina mě tímto směrem netlačila a mou posedlost přinejlepším tolerovala. Dá se tedy říct, že jsem se socializoval sám, což je na první pohled protimluv. Snil jsem o tom, jak si založím své první akvárium nebo jak vypustím mladé kavky na svobodu. Nezadržitelně jsem se vyvíjel v milovníka zvířat, což položilo základy mé současné profesi. Láska ke zvířatům nijak nezávisí na genderu, nacházíme ji u chlapců i u děvčat, u mužů i u žen. Ale nepamatuji si, že bych se někdy trápil tím, zda jsou mé zájmy dostatečně mužské.

Švédsko, země, která oficiálně podporuje rovnost pohlaví, jednou donutilo jistou hračkářskou společnost změnit vánoční katalog: měl ukazovat hochy s Barbie domkem a děvčata se zbraněmi a akčními figurkami.7 Když ale švédský psycholog Anders Nelson požádal tříleté a pětileté děti, zda by mu ukázaly své hračky, obraz se proměnil. Téměř každé dítě mělo vlastní pokoj a v něm průměrně neskutečných 532 hraček. Nelson prošel 152 pokojů, probral tisíce hraček a došel k závěru, že hračky odrážejí stereotypy shodné s jinými zeměmi. Chlapci měli více nářadí, vozidel a her, dívky pak více předmětů do domácnosti, potřeb k pečování a oblečení. Jejich preference se ukázaly jako imunní vůči rovnostářskému étosu švédské společnosti. Studie v jiných zemích potvrzují, že přístup rodičů má malý nebo žádný vliv na to, jaké hračky děti preferují.8

Chlapci si dovedou vyrobit pistoli v podstatě z ničeho, z panenek udělají ničivé zbraně, domek pro panenky promění v parkovací dům a hrnce a pánve z dětské kuchyňky posouvají po koberci a dělají přitom brm! brm! Při hře jsou velmi hluční! S oblibou vydávají hlasité zvuky strojů a střílení, jaké člověk od dívek při hře téměř neslyší. Osobně znám malého chlapečka, jehož první slovo nebylo máma nebo táta, ale auto. Později začal své prarodiče spontánně oslovovat názvy jejich aut.

Hru nelze vnutit. Dejte holčičce vláček a bude ho kolébat ke spánku nebo ho dá do kočárku, přikryje dečkou a vezme ho na procházku. Je to stejné jako s domácími mazlíčky. Dáváme jim pěkné nové hračky, ale oni raději sežvýkají starou botu (pokud máme štěstí) anebo se honí za korkovou zátkou, kterou jsme omylem upustili.

Deborah Blumová, americká popularizátorka vědy, si nad sklonem dětí hrát si podle svého tiše zoufala:

Můj syn Marcus vášnivě touží po hračkách-zbraních. To, že mu jeho matka, odpůrkyně zbraní, nedovolila ani jednu usmrkanou plastovou pistolku, si vynahradil tím, že si staví výzbroj ze všeho od modelíny po kuchyňské náčiní. Sledovala jsem, jak se honí za kočkou, běhá po celém domě a křičí: „Zastřelím ji kartáčkem!“ a přistihla jsem se, že si v duchu zoufám.9

Jsou tři hlavní způsoby, jak zjistit, zda lidské preference mají biologický podklad. První je porovnat nás s těmi primáty, kterým chybí naše kulturní zatížení – tedy se všemi. Druhou možností je podívat se na množství lidských kultur a zjistit, které preference jsou univerzální. Třetí cestou je testovat děti v tak útlém věku, že je kultura ještě nestihla ovlivnit.

Vzhledem ke svému vědeckému založení dávám přednost první metodě. Již zmíněné studie preference hraček nás přivádí k otázce, zda mají stejné tendence i primáti bez lidského vlivu. Primatologové Sonya Kahlenbergová a Richard Wrangham popisují chování divokých šimpanzů, které připomíná Amber a její smeták. Během čtrnáctiletého terénního výzkumu v národním parku Kibale v Ugandě zaznamenali mnoho případů, kdy mladí šimpanzi chovali kameny nebo klády způsobem připomínajícím nošení mladých. Toto chování se tři- až čtyřikrát častěji objevovalo u samic. Svého neživého „mazlíčka“ někdy odložily, když sbíraly plody, ale před odchodem ho vždy znovu vzaly k sobě. Někdy objímaly kládu či kámen i při spánku v hnízdě, nebo dokonce postavily speciální hnízdo jen pro ně. Samice si s těmito předměty hrály něžně, jako kdyby chovaly mládě, zatímco mladí samci byli hrubější a někdy kámen nakopli s razancí, jakou užívají i vůči sobě navzájem. Toto chování neodráželo nápodobu matek, protože matky nikdy žádné dřevo ani kameny nenosí. U mladých samic tato hra vymizela, jakmile porodily první mládě.10

Osmiletá (tj. prepubertální) šimpanzí samice následovala svou matku s mladším vážně nemocným mládětem guinejskou džunglí. Japonský primatolog Tetsuro Matsuzawa vypráví, že k jeho překvapení jednou ustaraná matka „vztáhla ruku a dotkla se čela mláděte. Vypadalo to, že mu měří teplotu.“ Po smrti mláděte se matka neodloučila od jeho těla a nosila ho s sebou celé dny, až se změnilo ve vysušenou mumii. Odháněla mouchy, které se kolem mrtvolky rojily. Její dcera, možná ze soucitu s matčinou tragickou situací, si navykla nosit na ramenou nebo pod paží krátký prut jako mládě. Jednou prut položila a „rukou ho několikrát zlehka poplácala, jak se to dělá mláďatům.“ Matsuzawa interpretoval chování mladé samice jako hru na mateřství. Srovnával je s chováním kmenu Manon z blízké vesnice Bossou, kde dívky napodobují matky s novorozeňaty tím, že chodí s panenkou z klacíků připevněnou na zádech.11

Tento poslední postřeh souvisí s druhým způsobem, jak určit, zda mají lidské preference biologické kořeny, tedy se zkoumáním široké skupiny různých kultur s cílem zjistit, které preference jsou univerzální. Jsou společné pro celé lidstvo? Naneštěstí nemáme mnoho dat o chování dětí napříč kulturami. V industrializovaných společnostech existuje takových výzkumů pěkná řádka, nám by se ale samozřejmě hodil širší záběr. Jediná studie, která pokrývala různorodou směsici kultur, zjistila, že novorozenci zajímají mnohem více dívky než chlapce. Dívky typicky pomáhají s péčí o mladší sourozence. Činí tak pod pozorným dohledem matky, zatímco chlapci si častěji hrají mimo domov.12

Šimpanzice v útulku se prochází s panenkou na zádech jako lidoopí matka nosící své mládě. Mladé primátí samice lákají panenky. Také v přírodě si trénují mateřské dovednosti na dřevěných kládách.

I kniha nejslavnější antropoložky minulého století Margaret Meadové z roku 1949, Male and Female (Mužství a ženství: Studie pohlaví v měnícím se světě), se o dětských hrách zmiňuje nápadně málo. Meadová vyzpovídala dvacet pět dospívajících děvčat – žádného chlapce – z různých tichomořských kultur. Hračky v knize nejsou zmíněny. Pro Meadovou byla zdrojem socializace nikoli dětská hra, ale to, jak dospělí mluví o mužích a ženách a jejich interakce ve skutečném životě.

Práce Meadové se stala základem teorie genderové socializace, protože ukázala, jak proměnlivé mohou genderové role být. Poté, co jsem si Male and Female přečetl podruhé, nejsem však už tak přesvědčen, že právě o to Meadové šlo. Probírá zde některé univerzální poznatky o mužství a ženství. Tvrdí například, že dívky jsou vždy drženy blíže k domovu a musí být stále oblečené, zatímco chlapci stejného věku smějí chodit nazí a svobodně se pohybovat. Chlapec se též učí, že musí urazit dlouhou cestu, než se stane „tím, kdo získá a udrží si ženu ve světě plném jiných mužů.“ Meadová klade důraz na řevnivost mezi muži jakožto univerzální vlastnost a tvrdí, že „v každé známé lidské společnosti je přítomná mužská touha něčeho dosáhnout.“ Aby se muži cítili naplnění a úspěšní, musí v něčem vynikat – být v tom lepší než ostatní muži i ženy.13

Každá civilizace musí jedincům mužského pohlaví nabídnout příležitosti, aby rozvinuli svůj potenciál. Nedávný průzkum sedmdesáti různých zemí tento rozdíl mezi pohlavími potvrdil. Všeobecně muži přikládají větší význam nezávislosti, sebezdokonalování a postavení, zatímco ženy vyzdvihují potřebu cítit se dobře a být v bezpečí, a to jak ve vztahu ke svým nejbližším, tak k lidem obecně.14

Ženy mohou k naplnění využít svůj biologický potenciál porodit dítě. Je to jediná věc, kterou umí ženy a muži ne. Úloha matky je pro společnost tak klíčová a tak uspokojivá, že Meadová věřila, že mužům vadí jejich neschopnost se v tomto ženám vyrovnat. Zavedla pojem „závist dělohy“ jako protipól Freudovy „závisti penisu“. Později Meadová litovala, že kladla tak jednostranně důraz na kulturu. V předmluvě k novému vydání knihy roku 1962 poznamenala: „Kdybych ji psala dnes, více bych se zaměřila na to, co přesně lidé biologicky podědili po svých předcích.“15

To nás přivádí ke třetímu způsobu, jak probádat roli biologie. Krátce po narození nastává u lidí okno, kdy je můžeme zkoumat, ještě než se dozvědí cokoli o genderu a našich komplexech z něj. Když ročním dívkám a chlapcům pustili videa jedoucích aut a mluvících tváří, chlapci se zaměřovali více na auta a dívky na tváře. Protože ale tato miminka mohla již být ovlivněna kulturou hraček, následovala další studie, která se zaměřila na děti nejútlejšího možného věku. Testovala jednodenní novorozence na oddělení šestinedělí jedné anglické nemocnice po boku jejich vyčerpaných matek. Miminka měla pozorovat buďto tvář výzkumníka, nebo podobně zbarvený předmět, který však tváří nebyl. Výzkumníci nevěděli, jakého jsou děti pohlaví, pokus však opět ukázal, že dívky se zaměřují spíš na obličeje a chlapci na předměty, což naznačuje, že dívky jsou více společensky orientované již od prvního dne života.16

I preference hraček se objevují tak záhy a tak přesvědčivě, že nedávný výzkum 787 chlapců a 813 dívek, většinou ze západních kultur, prokázal, že „navzdory metodologickým rozdílům ve výběru a počtu nabízených hraček, kontextu testování a věku dítěte, neměnnost rozdílů mezi pohlavími v dětské preferenci hraček určených jejich pohlaví ukazuje sílu tohoto fenoménu a pravděpodobnost, že je biologického původu.“17

Zcela jiný případ je barva. Při testování rok a půl starých dětí pomocí různých obrázků se chlapci dívali více na auta a dívky na panenky, barva však neměla žádný efekt. Děti nepreferovaly růžovou či modrou. Malé děti ještě nezasáhlo všudypřítomné kouzlo barvomluvy. Rozlišení mezi modrou pro chlapečky a růžovou pro holčičky je dílem oděvního a hračkářského průmyslu. Jednu dobu byly barvy dokonce přiřazovány opačně. Nejprve nosila všechna nemluvňata bílou, která se snadno prala a bělila. V roce 1918 článek v Earnshaw’s Infants’ Department představil poprvé pastelové barvy s tímto textem: „Obecně přijímané pravidlo praví: růžová pro chlapce a modrá pro dívky. Růžová je rozhodnější a silnější barvou, a tak se více hodí pro chlapce, zatímco modrá, jemnější a líbeznější, bude více slušet dívce.“ Teprve poměrně nedávno se západní kultura usnesla na opačném přiřazení barev. Pokud nyní děti barevnost svých věcí řeší – dívky odmítají modrou, chlapci růžovou a rodiče si dělají hlavu s tím, že děti „zkazí“, když jim obléknou „nesprávnou“ barvu – je to čistě kulturní věc.18

Máme tak přinejmenším důkaz, že oblíbenost barev je kulturně podmíněná, zatímco u hraček to tak jasné není.

Zaměřením na hračky a barvy riskujeme, že přehlédneme nejdramatičtější rozdíl mezi pohlavími, pokud jde o proces hraní. V nejrůznějších lidských kulturách a ve všech výzkumech týkajících se primátů vykazují samci více energie a jsou divočejší než samice stejného věku.19 To, že chlapci mají třikrát větší pravděpodobnost, že u nich bude diagnostikována porucha pozornosti s hyperaktivitou (ADHD), odráží ten samý rozdíl mezi pohlavími.20 Pokud necháme děti hrát si nerušeně v místnosti, chlapci se nejspíše začnou bez zábran pošťuchovat, zatímco dívky mají méně tělesného kontaktu a hru strukturují spíše příběhově.21

Vědci vybavili 375 typických amerických dívek a chlapců akcelerometry, malými přístroji, které se nosí na boku a monitorují tělesný pohyb. Po týdnu měření zjistili, že chlapci jakéhokoli věku jsou konzistentně fyzicky aktivnější než dívky. Co se týče aktivity obecně, nebyly rozdíly významné, u dívek však daleko méně docházelo k nárazovému, velmi energickému pohybu.22 Podobná studie 686 evropských dětí dopadla stejně.23 Průzkum ve více než stovce různých zemí dokázal, že větší fyzická pohyblivost chlapců je univerzální.24

Vždy mě ohromí nevyčerpatelná energie, se kterou mladí samci primátů dovádějí, vyskakují na předměty a zase seskakují dolů, perou se a válejí se po zemi se zřetelným výrazem pobavení, zatímco si dávají co proto. Při pošťuchování na sebe naoko útočí, zápasí spolu, strkají se a srážejí na zem, plácají a žmoulají končetiny druhého a u toho všeho se chechtají. Primáti se smějí otevřenými ústy a vydávají přitom chraplavé zvuky, aby bylo jasné, jaké jsou jejich úmysly. To je velmi důležité, neboť jejich společenská hra často silně připomíná rvačku. Pokud mladý šimpanz vyskočí na jiného a zaboří mu se smíchem zuby do krku, pochopí druhý, že se jedná o legraci. Kdyby to samé proběhlo potichu, mohlo by jít o útok, který by samozřejmě vyžadoval jinou reakci. Šimpanzí smích je tak hlasitý a nakažlivý, že když jej slyším ve své kanceláři v terénní stanici v Yerkes, ze které je vidět zatravněnou plochu obývanou pětadvaceti lidoopy, často se nad jejich skvělou zábavou také sám pro sebe uchechtnu.

Mezi samicemi je zápasení z legrace daleko méně časté. Šimpanzice se také umí prát, ale mírněji, takže to většinou nepřipomíná test síly. Dávají přednost jiným hrám, někdy celkem vynalézavým. Dvě prepubertální samice si například navykly zkoušet se dostat ke mně do kanceláře. Jednu dobu se takto bavily každý den. Nejdřív společně přisunuly pod mé okno velký plastový barel. Pak se na něm usadily, jedna na ramenou druhé. Spodní šimpanzice začala pérovat nohama jako odrazový můstek. Druhá, která jí stála na ramenou, se snažila dosáhnout na mé okno rukama, ovšem neúspěšně. Jejich společné snažení bylo velice odlišné od předstíraného zápasení samců.

Samčí divoká bujarost a demonstrace síly objasňují, proč si od nich samice drží odstup. Ony tento způsob hry nepreferují. Jistě právě proto je hra u všech primátů rozdělená podle pohlaví. Samci si většinou hrají se samci a samice se samicemi. Jejich způsob interakce se k sobě lépe hodí, a když samec iniciuje hru, samice se často stáhnou.25 Toto se děje bez jakékoli genderové výchovy, jaká probíhá u nás. I u lidí je segregace pohlaví při hře pravidlem. Děti po celém světě vytvářejí oddělené herní sféry: jednu pro chlapce a druhou pro dívky.26

Carol Martinová a Richard Fabes půl roku pozorovali 61 čtyřletých amerických dětí při nestrukturované hře s tímto výsledkem:

Čím více si chlapci hráli s jinými chlapci, tím více pozitivních emocí jsme u nich s časem pozorovali. Ačkoli chlapecké hry jsou drsné a orientované na dominanci, chlapcům se tato aktivní hra zamlouvá čím dál více a velice je zajímá. (…) Další výzkum ukazuje, že chlapci reagují zvýšeným zájmem a přiměřenou reakcí, pokud je jiný chlapec vyzve k pošťuchování, zatímco dívky ne.27

Ne všichni učitelé divoké hry chlapců kvitují, protože se jim zdají příliš agresivní. To může být jedním z důvodů, proč jsou chlapci nepoměrně víc káráni a vylučováni ze škol.28 Většina chlapeckých her však nemá s agresí mnoho společného. Lze to snadno odpozorovat z výrazů v obličeji, smíchu, střídání rolí (nejdříve má navrch jeden, pak druhý), a především z toho, jak šarvátky končí. Po pranici se chlapci loučí přátelsky a s nadšením.

Pošťuchování slouží k utužování pouta mezi muži a učí je zásadní dovednosti. U téměř všech primátů jsou samci mnohem silnější než samice a více náchylní ke konfrontaci, už jako malí se tedy musí naučit fyzicky se ovládat. Dospělý gorilí samec má tak ohromnou sílu, že by jen lehkým tlakem prstních kloubů vymáčkl z hrudi mláděte všechen vzduch. Stříbrohřbetí samci si ale s gorilími mláďaty hrají a mláďata to přežijí. Samci se chovají tak jemně, že matka mláděte bez známky znepokojení hru jen zpovzdálí sleduje.

Nemysleme si, že tyto zábrany jsou pro zvířata přirozené. Jsou získané. Během svého dlouhého života se velký samec naučil kontrolovat své pohyby při hře se slabšími partnery. Tato ohleduplnost, známá jako sebeznevýhodňování, je fenoménem pozorovaným u mnoha zvířat, od velkých psů naoko zápasících s malými až po ledního medvěda v Arktidě, který si hraje se zapřaženým tažným psem, jehož by mohl stejně dobře sníst.29

Síla horní poloviny těla je u mužů a žen tak rozdílná, že ji nelze srovnávat. Pouze menšina žen se byť jen přiblíží průměrné síle muže.30 Mělo by tedy tragické následky, pokud by si muži v kontextu rodiny nebyli vědomi, že jsou fyzicky ve výhodě. Otcové si s dětmi často hrají drsně – vyhazují je do vzduchu a chytají, lechtají je nebo se s nimi válí po zemi. Někdy se i nechávají přeprat. Výbuchy smíchu nás nenechávají na pochybách, že děti tyto hry, riziko a výzvu s nimi spojené milují. Toto zápasení je obzvláště časté mezi otci a syny. V důsledku děti často pohlížejí na matku a otce jinak, matku vyhledávají, když je jim těžko, a k otci si chodí hrát. Jak shrnul jeden článek: „Interakce matky s dětmi jsou hlavně pečující, kdežto otcové jsou behaviorálně definováni jako partneři pro hru.“31

Pošťuchování s otci dává dětem z první ruky zásadní lekci o mužské síle a zároveň pěstuje jejich fyzickou zdatnost a sebevědomí. Může to však fungovat pouze s otcem, který má nad sebou naprostou kontrolu – kterou získal během tisíců her, když byl sám chlapcem nebo mladíkem. Zápasení je důležitou součástí socializace, kterou synovi poskytuje otec a vrstevníci mužského pohlaví.

Sám jsem se o těchto zábranách dozvěděl nejvíc přímo při pošťuchování s mladými šimpanzími samci. Často jsem lidoopům dopřával pauzu od testů inteligence, které jsem jim jako student měl za úkol zadávat. Testy vyvinul nějaký expert na krysy, pro kterého představovala všechna zvířata pouze jednoduché stroje na učení, a byly příšerně jednotvárné a nudné, daleko pod kognitivní úrovní šimpanze. Mí dva lidoopi na mě neustále gestikulovali a lákali mě, ať si s nimi jdu hrát. To byla daleko větší zábava i pro mě, ale okamžitě se ukázalo, že jsou mnohem silnější než já. Tito šimpanzi měli pubertu ještě před sebou: bylo jim teprve čtyři a pět let. Když jsem je vší silou udeřil do zad, jen se smáli, jako by to byla ta nejlegračnější věc na světě.

Pokud udělali oni to samé mně, nebo mě sevřeli v jednom ze svých neuvěřitelně pevných objetích oběma rukama i nohama, měl jsem dost a musel jsem se ohradit („au! au!“). Ihned mě pustili a zblízka zkoumali můj obličej s ustaraným výrazem, aby zjistili, co se děje. Kdo by si byl pomyslel, že lidé jsou takové třasořitky? Když viděli, že jsem připraven, hráli jsme si znovu, o něco mírněji. Podobně šimpanzi regulují hru mezi sebou a ujišťují se, že všichni jsou v pohodě. Cílem pošťuchování je pobavit se, nikoli způsobovat bolest.

Pokud by někdo chtěl toto pravidlo porušit a nastolit vlastní převahu, může se to ošklivě zvrhnout. To se stalo mému nástupci, který po mém odchodu v pokusech se dvojicí šimpanzů pokračoval. Místo aby se oblékl přiměřeně příležitosti, objevil se první den v obleku s kravatou. Byl si jistý, že taková poměrně malá zvířata dokáže zvládnout, a zmínil se, že to umí se psy. Určitě se pokoušel lidoopy v jejich herní místnosti nějak šikanovat, nevěděl ale, že šimpanzi kladou odpor a v jedné paži mají větší sílu než my lidé ve všech končetinách dohromady. Vzpomínám, jak se vypotácel z testovací místnosti a s obtížemi ze sebe shazoval oba šimpanze, kteří se mu věšeli na nohy. Jeho sako bylo na cáry, oba rukávy utržené. Měl štěstí, že se nedovtípili, že kravatou by se dobře škrtilo.

Hra dívek i samic primátů je obecně více pečující, což bývá spojováno s mateřským instinktem. Takové zarámování ve mně ale probouzí skepsi, protože termín instinkt naznačuje stereotypní chování. „Instinktivní“ chování zní neměnně, jako kdyby se mu nemusela věnovat pozornost, protože nevyžaduje přemýšlení. Výraz instinkt se v dnešní době při studiu chování zvířat už velké přízni netěší. I když mají všechna zvířata stejně jako lidé vrozené sklony, jsou tyto sklony doplněny množinou zkušeností. To platí pro přirozenou činnost jako například létání (ptáčata bývají při prvních pokusech vzlétnout neuvěřitelně neohrabaná), ale i pro lov, stavbu hnízd či právě mateřství. Velice málo vzorců chování je instinktivních v tom smyslu, že by nevyžadovaly žádný nácvik.

Mezi primáty je orientace na zranitelné novorozence a jejich náhražky, jako jsou panenky či polínka, nepochybně biologická a typičtější pro jedince ženského pohlaví. Platí to například i pro psy. Březí nebo falešně březí feny si k sobě někdy nanosí všechny plyšáky v domě, hlídají je a olizují. Jejich náklonnost k atrapě miminka nebo štěněte je logická, když vezmeme v potaz 200 milionů let evolučního vývoje savců, kdy byla péče o mladé nevyhnutelná pro samice a nepovinná pro samce.

Tím ovšem nechci říct, že se samice s mateřskými dovednostmi rodí. Novorozenec se může samovolně pídit po bradavce, ale matka se kojení musí naučit. To platí pro lidoopy stejně jako pro lidi. Mnoho primátů v zoologických zahradách se nedokáže postarat o mláďata, protože nemají zkušenosti ani vzory. Nedrží mládě ve správné pozici nebo se odtáhnou, když se přisaje k bradavce. Často potřebují, aby jim tyto mezery ve vzdělání vyplnili lidé. Zoologické zahrady s lidoopy v očekávání často zvou ženské dobrovolnice, aby jim krmení dítěte ukázaly. Mateřství a podobná stavba těla lidi a lidoopy přirozeně sbližuje. Lidoopí samice kojící matku pozoruje a po příchodu mláděte napodobuje každý její pohyb.32

Mladé samice primátů miminka přímo milují. Projevují o ně daleko větší zájem než samci.33 Mladé samice vždy obklopí čerstvou matku a snaží se dostat k jejímu mláděti co nejblíž. Matku vískají a – pokud mají štěstí – mohou se mláděte dotknout a prozkoumat je. Mladí samci jsou v davu přítomni jen zřídka, zatímco samice následují matku všude. Někdy si s mládětem hrají a nosí ho, pokud to matka dovolí, díky čemuž se připravují na příchod vlastního potomstva.34 Například Amber byla oblíbenou tetičkou všech mláďat v šimpanzí kolonii. Nosila je, lechtala a chovala, a jakmile mládě začalo natahovat, donesla je zpátky na kojení. Proto byly matky v klidu, když si Amber chtěla půjčit mládě, zatímco jiným mladým samicím je tak ochotně nepůjčovaly. Mladé samce odmítaly z principu, protože představovali nebezpečí. Mladý samec mohl mládě třeba vytáhnout do koruny stromu, s čímž by žádná matka nesouhlasila. Amber to nikdy neudělala.

Dívka něžně drží a líbá novorozenou sestřičku. Přitažlivost miminek pro dívky je univerzální lidskou vlastností.

Jediný problém je, že u dívčího oblečení se stále ještě nedělají kapsy!