First published by William Collins Sons & Co. Ltd. and BBC Books: a division of BBC Enterprises Ltd.

in 1984. Fully updated and republished by William Collins in 2021.

Text © David Attenborough Productions Ltd. 1979, 2018

Photographs © individual copyright holders

David Attenborough asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Front cover image © Peter Finch / Getty Images

Back cover image © NASA

Author photograph © Gavin Thurston

Cover design by Emma Pidsley

Translation © Jitka Jeníková, 2024

Czech edition © 2024 by Nakladatelství PRÁH s.r.o.

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-021-3

ÚVOD

Tato kniha vychází z dokumentárního seriálu natočeného pro BBC. Pořad i kniha jsou pokračováním starší televizní série a knihy nazvané Život na Zemi. Tento projekt se pokoušel zachytit, jak se zvířata a rostliny na této planetě během posledních třech miliard let vyvíjely, a sledoval vznik různých skupin živočichů, expanzi savců i nástup člověka.

Kniha, kterou držíte v rukou, se věnuje tomu, jaká je situace na planetě dnes. Zkoumá, jakým způsobem přeživší z pradávných skupin společně s představiteli nově vyvinutých druhů osídlili nesmírně rozmanité životní prostředí, které na Zemi máme, a jak se mu přizpůsobili. Tu a tam se mohou vyprávění lehce překrývat, rozmanitost zvířat a rostlin je však tak nezměrná, že jsem ve většině případů dokázal podobné příhody ilustrovat jinými druhy než těmi, o nichž jsem hovořil v předchozí knize.

Držím se téhož stylu, a jak jen to lze, vyhýbám se technickým termínům, stejně jako text nezatěžuji latinskými názvy. Rejstřík byl nicméně sestaven tak, aby posloužil jako slovníček, a tak kromě příslušných stránek obsahuje i odborné názvy. Čtenář, jenž by rád věděl, k jakému rodu, třídě či druhu daný živočich náleží, se to může nalistováním snadno dozvědět.

Knihu jsem psal během natáčení pořadu, jedno proto nenásleduje druhé. Jsou to spíše bratranec se sestřenicí, vzešlí ze stejného těla výzkumu a z procestovaných let. Do jisté míry se sobě podobají, a zároveň jsou rozdílní, přesně jak byste od podobného vztahu očekávali. Doufám, že se budou vzájemně doplňovat.

PŘEDMLUVA

Řeka Kálí Gandakí protéká nejhlubší roklí na světě. Když stojíte v Nepálu na břehu její burácející mléčné vody a díváte se proti proudu k hlavnímu hřebeni Himálaje, máte pocit, jako kdyby řeka pramenila ze shluku obřích vrcholků pokrytých sněhem a ledem. Dhaulágirí, nejvyšší z nich, se tyčí do více než osmi tisíc metrů a jde o sedmou nejvyšší horu na světě. Vrcholek její sousedky Annapurny se nachází pouhých pětatřicet kilometrů daleko a je jen o pár metrů nižší. Dalo by se předpokládat, že pramen řeky leží poblíž jižní strany tohoto nezměrného valu z kamene a ledu. Ale není tomu tak. Kálí Gandakí mezi dvojicí hor protéká korytem nacházejícím se dobrých šest kilometrů pod jejich vrcholky.

Nepálci už stovky let vědí, že údolí je dálnicí vedoucí skrze Himálaj vzhůru do Tibetu. Celé léto po klikatících se kamenných cestičkách den za dnem putují zástupy mul. V kohoutcích jim poskakují střapce z rudě obarvených koňských žíní, na dlouhých šnůrách sedlových brašen mají zavěšené červené pompomy a na zádech nesou obrovské náklady ječmene, pohankové mouky, čaje a látek. Míří do Tibetu, kde budou zásoby směněny za balíky vlny a kostky soli.

V nejnižších polohách je v údolí takové teplo a vlhko, že tu lidé mohou pěstovat banány. Lesy jsou tu stejně bohaté jako tropická džungle. V Národním parku Čitvan a v Tygří rezervaci Valmiki chroupají bujnou vegetaci nosorožci a bambusovými houštinami se plíží tygři. Když se dostanete hlouběji do údolí, vegetace se změní. V tisíci metrech se začnou objevovat rododendrony – hubené stromy s lesklými širokými listy, rostoucí přibližně do desetimetrové výšky. V dubnu jsou obsypané kaskádami šarlatových květů. K majestátním květinám přilétají droboučcí ptáčci z čeledi strdimilovitých, do nitra květů noří zahnuté zobáčky, sají nektar a ochotně roznášejí pyl ze stromu na strom, pestrobarevná peříčka na prsou se jim přitom v záři slunečních paprsků kovově lesknou. Objevují se také hulmani, chovají se ale jako plenitelé – trhají květy plnými hrstmi a cpou si je do tlam. Z půdy vyrůstají orchideje a kosatce, trubkovitě tvarované áróny a prvosenky. V místech, kde se slunce prodere příkrovem korun a ohřeje nějaký balvan, můžete zahlédnout malou slunící se ještěrku. V hlubinách lesa se dá objevit satyr, jeden z nejúchvatnějších ptáků na světě, hřadující na větvích nebo se pídící po zemi. Je to představitel bažantovitých, velký asi jako krocan, s ultramarínovými tvářemi a rudým peřím, jedinečně zdobeným proužky z bílých puntíků.

Prales za svou bujnost vděčí vydatným dešťům. Monzunové větry vanoucí z Indie ženou údolím oblaka. Čím výše mraky vystoupají, tím chladnější jsou – a pak už nedokážou udržet náklad vlhkosti a vypouštějí ji v provazech deště, díky nimž je spodní tok Kálí Gandakí jedním z nejhojněji zavlažovaných míst světa.

I tento prales má však své hranice. V okamžiku, kdy se dostanete do dvou a půl tisíce metrů, se postupně, až na pár shluků na chráněných svazích, vytratí rododendrony. Nahradí je jehličnaté stromy – jedle západohimálajská a borovice himálajská. Nemají široké listy jako rododendrony, na nichž se hromadí sníh a občas se pod jeho vahou i zlomí, a místo nich jsou vybavené dlouhými tuhými jehlicemi, ze kterých sníh opadá a které odolají i velice nízkým teplotám. Pokud budete mít velké štěstí, spatříte mezi nimi malou pandu červenou s kožíškem zrzavým jako liška, s šedivou hlavou a s chlupatým ocasem s černými kroužky, šplhající po větvích a hledající ptačí vajíčka, bobule, hmyz nebo myši. Po zasněžené zemi i kluzkých větvích se bude pohybovat nadmíru sebejistě, neboť má polštářky tlapek pokryté hustou srstí, jež jí zajišťuje pevný stisk.

Po dalším půldni chůze vyjdete ven z borovicového lesa. Spolu s ním necháte za zády také všechny ptáky a savce, kterým borovice, přímo či nepřímo, zajišťují útočiště a potravu. Na kamenitých svazích toho už moc neroste, jen tu a tam trs trávy a ojedinělý řešetlákový nebo jalovcový keř. I řeka se zmenšila. Teď je z ní jen mělký potok klikatící se kamenným polem. Údolí zůstává obrovské a jeho dno má stále kilometr na šířku. V řece nebývá v žádné části roku více vody, v této výšce totiž padá jen málo vyživujících srážek – většina vody se vyprší v nižších polohách. A to představuje jen první z otazníků spjatých s Kálí Gandakí. Jak mohla tak relativně malá řeka vyhloubit tak mohutné údolí?

Divokých zvířat v této výšce žije jen hrstka. Na jakékoliv ještěry tu panuje příliš velká zima. Hulmani by tu nenašli dost potravy. Může se stát, že půjdete celý den, aniž tu zahlédnete jakéhokoliv živočicha s výjimkou poletujících kavčat, krkavců a supů bělohlavých hlídkujících ve výšce nad svahy. Jejich přítomnost nicméně dokazuje, že nějaká zvířata tu žít musejí, jelikož by bez nich supi pomřeli hlady. Mezi kameny se tudíž jistojistě vyskytují hlodavci – svišti či pišťuchy –, opatrně okusující trávu a nízký podrost, které na svazích tu a tam raší. Zeleně se tu však nachází tak málo, že dokáže uživit jen velice skrovný počet jedinců a jen hrstka živočišných druhů tu dokáže přežít. Patří k nim tahr. Není to úplně ovce ani koza, ale blíž má přece jen ke koze. Ještě vzácnější je zvíře, kterému slouží tahrové za potravu, a to levhart sněžný – jedna z nejkrásnějších koček s hustým smetanovým kožichem s šedými skvrnami. Polštářky tlapek má porostlé srstí, která levharta chrání před ostrými kameny a chladem. V zimě levhart vyhledává útočiště v níže položených lesích, v letních měsících se však může potulovat ve výšce až pěti tisíc metrů.

Přestože jsou tu silné deště vzácným jevem, téměř neustále zde fouká a kousavě ledový vítr ubírá síly. Nyní jste vystoupali do téměř třech tisíc metrů, a pokud přicházíte z níže položených míst v údolí a kráčíte den za dnem, bezpochyby vnímáte řídnoucí vzduch. Studí vás v plicích, a přestože se vám hrudník zvedá a klesá, máte stále pocit, že se vám nedostává kyslíku. Může vás bolet hlava, ba se vám může dělat špatně od žaludku. Několikadenní odpočinek zajistí aklimatizaci a nejhorší příznaky odezní. Nikdy však nebudete tak fyzicky zdatní jako mezkaři, kteří vystoupali po úbočí s vámi a vysoké nadmořské výšky jsou jejich domovem.

Dokonce i mezci se v těchto výškách pod náklady lopotí. Vesničané z hor chovají odolnější a silnější zvířata – jaky. Kdysi se jaci divoce toulali v početných stádech po Tibetské náhorní plošině. Dneska jsou z nich ochočení tvorové, kteří nosí náklad a tahají pluhy. Mají tak hustou a teplou srst, že jí musejí na léto většinu shodit, aby se nepřehřívali. S výjimkou člověka se jedná o jediného velkého savce, který dokáže žít permanentně ve vyšších nadmořských výškách. Údolí se teď nečekaně otevřelo. Majestátní vrcholky Annapurny a Dhaulágirí, jež jste před pár dny zahlédli mezerami v příkrovu korun stromů a rododendronů a připomínaly vám zářivě bílé pyramidy tyčící se několik kilometrů nad vašimi hlavami, teď máte za zády. Sněhové valy před vámi nyní klesají k hnědému pásu na obzoru, k vysoké a suché zpola zmrzlé pláni Tibetu. Právě jste prošli největším horským pásmem na světě.

V této chvíli začne být zjevný další podivuhodný a charakteristický rys Kálí Gandakí. Vypadá to, jako by tekla špatným směrem. Řeky totiž obvykle pramení v horách a stékají po jejich svazích, cestou hromadí vodu z přítoků a pak pokračují dolů do nížin. Kálí Gandakí ale dělá pravý opak. Vyvěrá na okraji rozlehlé tibetské plošiny a míří přímo do hor. Klikatí se a vlní mezi gigantickými propletenými podpěrami okolních skal, jež po obou březích šplhají do čím dál větší výšky. Teprve když si najde cestu přímo skrze ně, dostává se na relativně rovnou planinu a připojuje se ke Ganze, s níž putuje do moře. Pokud stanete poblíž jejího pramene vysoko nad údolím, jímž putuje, a zadíváte se na její zákruty mizející jako stříbrný had v dalekých horách, jen sotva dokážete uvěřit, že si řeka zvládne prorazit cestu samotnými skalami. Jak se přihodilo, že se vydala tímto směrem?

Nápověda vám leží přímo u nohou, rozesetá mezi kamením. Místní skály tvoří drolivý, snadno se štípající pískovec, v němž se nacházejí tisíce stočených ulit. Většina má jen pár centimetrů v průměru. Některé ale dosahují velikosti kola od vozu. Jsou to amoniti. Dnes už žádní amoniti nežijí, ale před stovkami milionů let byli velmi hojní. Z jejich anatomie a chemického složení kamene, v němž se jejich fosilizované pozůstatky našly, si můžeme být jistí, že žili v moři. Tady, uprostřed Asie, se nacházejí nejen osm set kilometrů daleko od moře, ale také přibližně čtyři kilometry nad jeho hladinou.

O tom, proč tomu tak bylo, vedli geologové a geografové až do poloviny dvacátého století zásadní polemiku. Od té doby získala odpověď tak jasné kontury, že o ní nemůže být sporu. Kdysi leželo mezi obří masou kontinentální Indie na jihu a Asií na severu široké moře. V jeho vodách amoniti žili. Řeky proudící z obou kontinentů přinášely vrstvu za vrstvou sedimenty. Když amoniti zemřeli, na dno moře s nimi klesly i jejich skořápky a pokryla je nová vrstva bahna a písku. Moře se však čím dál víc zmenšovalo a rok za rokem, století za stoletím se Indie přibližovala k Asii. Spolu s tím se usazeniny na mořském dně začaly hrnout a vrásnit, takže moře bylo stále mělčí. Indický kontinent se nepřestával sunout. Usazeniny, nyní stlačené do podoby pískovce, vápence a jílovce, se zvedly a vytvořily hory. Jejich vzestup sice probíhal nesmírně pomalu, přesto si však některé z řek, jež tekly z Asie na jih, nedokázaly přes zdvihající se svahy udržet původní směr. Jejich vody se odkláněly na východ, vyhnuly se zárodku Himálaje a napojily se na Brahmaputru. Kálí Gandakí však měla dost sil, aby si prorážela cestu měkkým kamenem nových hor stejně rychle, jako ony rostly. Tak vznikly obří útesy tvořené různě pomačkanými vrstvami, jež jsou dnes po obou stranách údolí k vidění.

Proces trval miliony let. Území Tibetu bylo před kolizí kontinentů dobře zavodňovanou plání na jižním okraji Asie. S tím, jak ho pohyb kontinentů vytlačoval výš, postupně mladé hory připravovaly Tibet o dešťové srážky a on se změnil ve vysoko položenou chladnou poušť, jakou známe dnes. Horní tok Kálí Gandakí přišel o většinu deště, jenž jí původně propůjčoval erozivní sílu, a řeka se v masivním údolí smrskla. Na místě pradávného moře se dnes tyčí nejvyšší a nejmladší hory na světě a ve své struktuře uchovávají pozůstatky amonitů. A tento proces ještě není u konce. Indie se stále pohybuje na sever rychlostí přibližně pět centimetrů za rok a skalnaté vrcholky Himálaje každoročně o pár milimetrů povyrostou.

Tato přeměna moře v souš započala přibližně šedesát pět milionů let nazpět. Přestože to nám, živočišnému druhu, jenž existuje teprve půl milionu let, připadá nemyslitelně dávno, z pohledu historie života jako takového od té doby neuplynulo zas tolik času. Uběhlo koneckonců šest set milionů let od okamžiku, kdy začali v pradávných mořích plavat jednoduší živočichové, a přes dvě stě milionů let od chvíle, kdy obojživelníci a plazi dobyli souše. O pár milionů let později se ptákům vyvinulo peří a křídla a zabrali si vzdušný prostor; a v podobné době se u savců objevila srst a stali se teplokrevnými. Před šedesáti šesti miliony let vyhubila katastrofa neptačí dinosaury a nadvlády nad souší se ujali ptáci a posléze savci, kteří jí panují dodnes. Když se před padesáti miliony let indický ostrovní kontinent přiblížil k Asii, všechny hlavní skupiny zvířat a rostlin, které známe dnes, už existovaly, a stejně tak v podstatě všechny velké čeledi uvnitř těchto skupin. Oba kontinenty disponovaly vlastní nesčetnou plejádou obyvatel, byť v Indii vzhledem k tomu, že ji tvořil obří ostrov a ocitla se v izolaci jen krátce po ústupu plazů, žilo bezpochyby o poznání méně vyspělých skupin zvířat než v Asii. Když se kontinenty nakonec setkaly a před přibližně čtyřiceti miliony let se začaly zvedat nové hory, asijská a indická fauna a flóra se rozšířily po nových, neobydlených územích, o něž se jejich teritoria rozrostla.

Asii tehdy zčásti, tak jako dnes, pokrývaly džungle. Rostliny a zvířata tak našly podmínky, které jim vyhovovaly, na úpatích jižních svahů nových hřebenů. Nad úbočími však vznikla nová krajina a ta se nacházela v mnohem větší výšce než jakékoliv jiné místo v Asii či v Indii. Aby mohly organismy osídlit prázdnou oblast, musely se přizpůsobit. Někdy se jednalo jen o drobné nezbytné adaptace. Hulmanům stačilo, aby jim narostla o něco hustší srst, a dokázali se z teplých rovin přesunout výše, do chladných rododendronových lesů, a sbírat tu listí a ovoce, aniž je trápila zima. Větší zvířata, jako například prapředci tahra, udělala totéž.

Levhartu sněžnému, který pochází ze stejné rodiny jako nížinný levhart, nejen že narostl huňatější kožich, ale navíc také zesvětlal, aby nebyl na šedých úbočích nebo na sněhu tak nápadný. Změnil se i jeho jídelníček – od antilop a divokého skotu, jimiž se pravděpodobně živil v džunglích, přešel k menším zvířatům, jako je tahr nebo svišť. Pro ptáky jako sup bělohlavý nepředstavuje nadmořská výška žádný problém. Běžně vylétají vysoko na nebe, tedy jim nečinilo žádné potíže přesunout se do rozlehlých údolí, pokud se pod nimi vyskytovala zvířata, a tím pádem i zdroj potravy.

Ve chvíli, kdy se před zhruba padesáti tisící lety objevili lidé, už nové lesy a jejich obyvatelé dávno jeli ve svých kolejích. Jak lidé postupovali vzhůru údolím, začali se i oni přizpůsobovat novým podmínkám. Na rozdíl od zvířat se nemuseli spoléhat výhradně na tělesné změny, které by je ochránily před chladem. Díky úrovni inteligence a dovednostem, jež jsou vlastní výhradně lidstvu, si dokázali obstarat teplé oblečení a rozdělat oheň. Žádné zařízení, které by jim pomohlo vypořádat se s nedostatkem kyslíku v ovzduší, ale vyrobit nesvedli. To by dokázali jen tehdy, kdy by se jim fyzicky změnilo tělo. A to se také stalo. Místní obyvatelstvo má dnes o třicet procent víc červených krvinek než lidé, kteří žijí na úrovni moře, a jejich krev proto dokáže transportovat víc kyslíku na litr objemu. Obyvatelé vysoko položené Tibetské náhorní plošiny se vyznačují specifickou genetickou dispozicí, jež ovlivňuje jejich krev. Podle všeho jí dosáhli v dávné minulosti pářením s vyhynulou formou člověka. Mají také větší hrudníky a obzvlášť objemné plíce, takže do nich dokážou nabrat jediným nádechem mnohem víc vzduchu než obyvatelé nížin. Dokonce ani oni se však stále ještě plně neadaptovali k životu v nejvyšších horských oblastech. Ženy nedokážou ve výšce nad šest tisíc metrů odnosit dítě. Vzduch je tu tak řídký, že se jim nedostane do krve dostatečné množství kyslíku k vyživování plodu rostoucího v děloze.

Příběh vzniku Himálaje a jejího následného osídlení zvířaty a rostlinami je jen jedním z příkladů celé řady změn, jež neustále probíhají po celé planetě. Hory nejen rostou, ale zároveň jsou také obrušovány ledovci a řekami. Řeky se ucpávají a mění svá koryta. Jezera se plní usazeninami a stávají se z nich bažiny a následně pláně. A Indie ani není jediný kontinent, který putoval světem. V dávných hlubinách geologického času se všechny kontinenty přesouvaly, splývaly spolu a zase se oddělovaly. S tím, jak se měnila jejich poloha a jak mířily blíž k rovníku nebo k pólům, se džungle mohly změnit v tundry a pastviny v poušť. Každá z těchto fyzických změn – v míře slunečního svitu, nadmořské výšce, množství dešťových srážek a v teplotě – vedla k tomu, že se prosela rozmanitost existující v rostlinných a živočišných populacích a jejich podoba se postupně měnila. Některé organismy se přizpůsobily a přežily. Jiné to nedokázaly a vymizely.

Stejná prostředí vedla k obdobným adaptacím a dala v různých částech světa vzniknout zvířatům, jež mají sice odlišné předky, ale vzájemně se podobají. Proto na svazích And poletují drobní pestrobarevní ptáčci, kteří se krmí z velkých květů. Nápadně připomínají himálajské strdimily, patří však do zcela jiné čeledi. A místo himálajského jaka, tedy tura, obyvatelům And jako chlupaté a spolehlivé nákladní zvíře slouží lama, druh velblouda.

Fyzickou změnou podle všeho neprošla v dlouhém časovém úseku jen dvě hlavní životní prostředí – džungle a moře. S posouváním kontinentů se však proměnily dokonce i velké kusy souše, na nichž bují tropické pralesy, a jejich dělení a spojování ovlivňovalo teplotu v mělkých pobřežních mořích. Biologické podmínky se na hranicích těchto prostředí i mimo ně měnily spolu s evolucí, jež produkovala nové druhy organismů, a staří obyvatelé se tím pádem museli vypořádávat s novými nástrahami přežití.

Téměř každý kout planety, od nejvyšších vrcholků po nejpropastnější hlubiny, od nejteplejších míst po ta nejchladnější, nad hladinou i pod ní, obývají populace na sobě navzájem závislých rostlin a zvířat. A právě sama podstata přizpůsobivosti, která umožnila živým organismům rozšířit se po celé naší rozmanité planetě, je tématem této knihy.

PRVNÍ KAPITOLA /

Výhně Země

Titánské síly, jež stvořily Himálaj a další hory na planetě, postupují tak pomalu, že jsou běžnému lidskému oku neviditelné. Čas od času však předvedou tu nejdramatičtější ukázku síly, jaké může být svět svědkem. Země se začne třást a pak vybuchne.

Pokud ze země tryská bazaltová, černá a těžká láva, pak je okolní oblast kontinuálně aktivní dost možná po řadu století. Přesně takovým místem je Island. Téměř každoročně zažije nějakou sopečnou aktivitu. Roztavená hornina se vyvalí z obrovských puklin táhnoucích se přes celý ostrov. Obvykle se jedná o ohyzdný příval rozžhavených čedičových balvanů, jenž se pomalu a nezastavitelně plíží krajinou. Jak hornina chladne a puká, ozývá se skřípot. A s rachotem se z předního okraje sypou úlomky. Někdy je bazalt tekutější. To potom může s řevem připomínajícím obrovský motor letadla vytrysknout až do padesátimetrové výšky ohnivý gejzír s oranžovorudými okraji a jasně žlutým středem. Roztavený čedič šplíchá kolem jícnu. Zpěněná láva cáká vysoko nad hlavní sloupec a tam ji zachytává kvílící vítr, ochlazuje ji a odnáší pryč, aby pokryla vzdálené kameny vrstvami šedivé, pichlavé drti. Pokud budete přistupovat proti větru, můžete se k jícnu přiblížit až na padesátimetrovou vzdálenost, aniž vám ožehne tvář. Pokud se však vítr obrátí, začne se kolem vás sypat popel a s žuchnutím a zasyčením budou do nedalekého sněhu dopadat doruda rozžhavené hrudky. Musíte si pak buď dávat dobrý pozor na létající kameny, nebo vzít nohy na ramena.

Kolem jícnu teče chladnoucí černá láva. Když se vypravíte přes hrbolatý povrch plný puchýřů, možná spatříte praskliny, které jen pouhých pár centimetrů pod zemí stále rudě žhnou. Plyn obsažený v lávě tu a tam vytvoří obří bublinu, jejíž kupole je tak tenká, že se vám pod podrážkou boty snadno s prasknutím zhroutí. Pokud kromě těchto varovných znaků zaregistrujete, že se vám kvůli neviditelnému nezapáchajícímu jedovatému plynu těžce dýchá, bude rozumnější dál nepokračovat. Teď už jste však možná dostatečně blízko, abyste mohli spočinout pohledem na tom nejúžasnějším výjevu: lávové řece. Roztavená hornina se hrne jícnem ven s takovou silou, že vytváří chvějící se klenbu. Z té se valí proud, který může mít až dvacet metrů na šířku, a s překvapivou rychlostí, dosahující až sta kilometrů v hodině, stéká po úbočí. Když padne noc, propůjčuje pozoruhodná zářící karmínová řeka všemu kolem zlověstně rudý nádech. Na rozžhaveném povrchu se dělají plynové bubliny a vzduch nad ním se horkem tetelí. Pár set metrů od zdroje zchladly natolik, že ztuhly, a řeka se teď valí mezi břehy z černého kamene. Ještě dál po proudu se na hladině začíná tvořit krusta. Pod pevnou horní vrstvou se však dál valí láva a bude v tom pokračovat ještě několik kilometrů. Nejen že totiž čedičová láva zůstává kapalná i při poměrně nízkých teplotách, ale kamenné stěny a strop, jež ji nyní obklopují, navíc fungují jako izolace udržující horko. Když po dnech či týdnech zásoba lávy v jícnu dojde, řeka teče dál, dokud koryto nevyschne a nezanechá po sobě obrovskou klikatící jeskyni. Tyto lávové tunely, jak se jim říká, mohou mít až deset metrů na výšku a v prostřední části toku délku i několik kilometrů. Pozoruhodným příkladem toho, jak mohou mít stejné procesy tytéž následky, jsou lávové tunely, jež nacházíme dokonce i na Měsíci a na Marsu.

Island je součástí pásu sopečných ostrovů, jenž se vine středem Atlantského oceánu. Na severu leží Jan Mayen, na jihu Azory, Ascension, Svatá Helena a Tristan da Cunha. Pás není zdaleka tak přerušovaný, jak na většině map vypadá, neboť další sopky vybuchují pod hladinou moře. Všechny se nacházejí na obrovském hřbetu sopečných skal, táhnoucím se přibližně uprostřed cesty mezi Evropou a Afrikou na východě a Amerikami na západě. Vzorky nasbírané na oceánském dně po obou stranách hřbetu prozrazují, že se pod vrstvami kalu nachází týž bazalt, který vyvěrá ze sopek. Bazalt se dá datovat chemickou analýzou a dnes víme, že čím dále od hřbetu se vyskytuje, tím je starší. Sopky totiž vytvářejí dno oceánu, které se od nich po obou stranách hřbetu pomalu odsouvá.

Mechanismus stojící za tímto pohybem se nachází v hlubinách země. Dvě stě kilometrů hluboko je hornina tak žhavá, že se stává plastickou. Hlouběji spočívající kovové zemské jádro je ještě žhavější, a způsobuje tak pomalý, vířivý pohyb vyšších vrstev, jež stoupají vzhůru podél linie hřbetu a potom se po obou jeho stranách vylévají. Táhnou s sebou bazaltové oceánské dno jako škraloup na mléce. Podobné pohybující se segmenty zemské kůry jsou známé jako desky. A většina těchto desek na sobě jako kusy kalu nese kontinenty.

Před sto dvaceti miliony let byly Afrika s Jižní Amerikou spojené, což lze odvodit od linií pobřeží, které do sebe pasují, a dosvědčuje to také podobnost hornin nacházejících se na obou stranách oceánu. Před přibližně šedesáti miliony let nabral pod superkontinentem na síle proud, jenž vytvořil sopečný pás. V superkontinentu se objevila puklina a části se začaly jedna druhé pomalu vzdalovat. Linii praskliny dnes vyznačuje Středoatlantský hřbet. Afrika a Jižní Amerika se vzdalovat nepřestávají, a šířka Atlantského oceánu se tak každoročně o několik centimetrů zvětší.

Další podobný hřbet, táhnoucí se na jih od Kalifornie, stojí za vytvořením dna východního Tichého oceánu. Třetí se vine od Arabského poloostrova dolů k jižnímu pólu a dal vzniknout Indickému oceánu. Deska na východní straně této praskliny odtrhla Indii od okraje Afriky a odnesla ji s sebou k Asii.

Proudy, jež ze hřbetu vyvěrají, musejí logicky opět klesnout. K tomu dochází v místě linie, kde se desky setkávají se svými sousedy. Tady do sebe kontinenty narážejí. Když se Indie přiblížila k Asii, usazeniny z mořského dna nacházející se mezi kontinenty se nahrnuly na sebe, zmačkaly, vyvalily vzhůru a vytvořily Himálaj. Místo styku desek se tu skrývá pod horským pásem. Na stejné linii styku směrem na jihovýchod existuje kontinentální masa jenom na asijské straně. Linie oslabené zóny je tím pádem o poznání odhalenější a označuje ji pás sopek, jenž se táhne od Sumatry přes Jávu po Novou Guineu.

Klesající proudy vtahují oceánské dno a vytvářejí dlouhý hluboký příkop. Ten se vine podél jižního pobřeží Indonésie, a jak okraj bazaltové desky klesá, bere s sebou vodu a s ní i většinu usazenin, jež vymlela z indonéské pevniny a které zůstaly ležet na oceánském dně. Tím se do roztavené hmoty hluboko v kůře dostávají nové prvky, takže se láva, jež se dere z indonéských sopek, zásadním způsobem liší od čediče vyvěrajícího ze středooceánského hřbetu. Je o poznání viskóznější, a proto se z puklin nevylévá nebo neteče jako řeka, ale sráží se v sopečných jícnech. Vzniká stejný efekt, jako když utáhnete bezpečnostní ventil na bojleru.

Právě indonéský vulkán způsobil jednu z nejkatastrofálnějších zaznamenaných explozí. V roce 1883 se z ostrůvku Krakatoa, jenž měří sedm kilometrů na délku a pět kilometrů na šířku a nachází se v úžině mezi Sumatrou a Jávou, začal valit dým. Den za dnem docházelo k čím dál silnějším výbuchům. Lodě plující poblíž si musely razit cestu obřími kusy pemzy, vznášejícími se na mořské hladině. Na palubu jim pršel popel a v lanoví jim tancovaly plamínky elektrických výbojů. Den za dnem chrlil kráter s ohlušujícími explozemi nesmírné množství prachu, pemzy a bloky lávy. Podzemní rezervoár, z něhož všechen tento materiál pocházel, se však pomalu vyprazdňoval. V deset hodin dopoledne 28. srpna už nedokázal kamenný strop rezervoáru, zbavený opory v podobě magmatu, dál snášet váhu oceánu a jeho dna. Propadl se. Do rozžhaveného magmatu v rezervoáru se nahrnuly miliony tun vody a na ně se zřítily dvě třetiny ostrova. Výsledkem byla exploze takových rozměrů, že vyprodukovala pravděpodobně nejhlasitější zvuk, který se kdy v zaznamenaných dějinách šířil světem. Poměrně jasně jej zachytili i v Austrálii vzdálené tři tisíce kilometrů. Velitel britské posádky na pět tisíc kilometrů vzdáleném ostrově Rodrigues se domníval, že se jedná o výstřel z děla, a dal rozkaz vyplout na moře. Větrná bouře vyvolaná explozí sedmkrát oběhla planetu, než se konečně uklidnila. Nejničivější však byla gigantická vlna, kterou výbuch způsobil. Hnala se k jávskému pobřeží a cestou se změnila ve vodní stěnu vysokou jako čtyřpatrový dům. Nabrala námořní dělový člun a odnesla ho téměř dva kilometry do nitra ostrova, kde jej odhodila na vrcholku kopce. Na hustě osídleném pobřeží zaplavovala vesnici za vesnicí. Zahynulo přes třicet šest tisíc lidí.

K největší explozi dvacátého století došlo na opačně straně Tichého oceánu, kde se východní okraj Pacifické desky tlačí na západní pobřeží Severní Ameriky. I tady se pevnina nachází jen na jedné straně hranice, takže linie kontaktu není příliš hluboko. Protože jsou horniny tvořící kontinenty lehčí než čedič, nasouvají se na subdukční oceánskou desku a linie sopek se přibližně dvě stě kilometrů od břehu směrem do nitra pevniny láme. Láva, jež v nich stoupá, je i v tomto případě obohacená o usazeniny způsobující katastrofické výbuchy.

Do roku 1980 byla Mount St. Helens známa pro svůj krásný symetrický kónický tvar. Tyčila se do téměř třech tisíc metrů a celoročně ji korunoval sníh. V březnu onoho roku se z ní začal ozývat varovný rachot. Z vrcholku stoupal sloupec páry a kouře a na sněhové čepici se objevily šedivé stříkance. Během dubna kouř sílil. Nejzlověstněji však působila vyboulenina, jež se objevila na severním úbočí hory přibližně tisíc metrů pod vrcholem. Boule se s každým dnem zvětšila o zhruba dva metry. Vzhůru a ven se tlačily tisíce tun horniny. Každý den vychrlil kráter novou dávku popela a kouře. A pak, v půl osmé ráno 18. května, hora explodovala.

Přibližně kilometr krychlový severozápadní strany prostě odlétl. Borovice, jedle a jedlovce pokrývající níže položené svahy hory v oblasti dvou set kilometrů čtverečních skončily na zemi, jako by to byly pouhé sirky. Nad vrcholkem se valil obrovský černý mrak, který vystoupal do dvacetikilometrové výšky. Poblíž sopky žila jen hrstka lidí. Přes četná varování jich šedesát zahynulo. Geologové odhadují, že výbuch sopky byl dvouapůltisíckrát silnější než jaderná exploze, jež zničila Hirošimu.

Po výbuchu nepřežije na sopce vůbec nic. Pokud dojde k explozi, z hromad kamení v kráteru se celé týdny bude valit pára, kouř a jedovaté plyny. Žádný organismus nesnese horko, jež sálá z čediče vytékajícího ze sopek nebo ze středooceánského hřbetu. Jsou-li některá místa na zemi neplodná a bez života, musí vypadat přesně takto. Pokud však proudění hluboko pod povrchem lehce změní směr, běsnící sopečné výhně začnou vyhasínat. V pozdějších fázích netryská z vybuchujících umírajících vulkánů láva, ale vroucí voda a pára. Část této tekutiny pochází z magmatu a část z podzemních vod, které tvoří součást zemské kůry. Tekutina obsahuje nesmírné množství rozpuštěných chemických látek. Některé jsou ze stejně hlubokého zdroje jako láva, jiné se uvolnily z hornin, přes něž se přelila horká voda cestou na povrch. Patří k nim složeniny dusíku a síry, které mají často takovou koncentraci, že se touto vodou mohou živit primitivní organismy. Je skutečně možné, že úplně první formy života, jež se na Zemi objevily, vznikly před přibližně 3,6 miliardami let v přesně takových podmínkách.

V této nepředstavitelně dávné minulosti ještě Země nedisponovala atmosférou bohatou na kyslík a umístění a tvar kontinentů se nijak nepodobaly těm současným. Sopky byly nejen podstatně větší, ale i mnohem početnější než dnes. Moře, která se zrodila v důsledku bombardování kometami nebo ze zkondenzovaných oblaků páry obklopujících novou planetu, stále ještě vřela a ze sopečných zdrojů nacházejících se hluboko v kůře se do nich nepřestávala valit voda. V této vodě bohaté na různé chemické látky se začínaly tvořit složité molekuly. Nakonec se po nesmírně dlouhé době objevily mikroskopické tečky živé hmoty. Měly jen minimální vnitřní strukturu, uměly však přeměňovat chemické látky obsažené ve vodě a dokázaly se rozmnožovat. O této populaci jednobuněčných organismů můžeme uvažovat jako o příbuzných bakterií.

Dnes existuje celá řada bakterií, které provádějí rozmanité chemické procesy, aby se udržely při životě. Najdeme je všude na souši, ve vodě i ve vzduchu. Některým se dokonce daří i v sopečném prostředí, jež se může podobat tomu, ze kterého na počátku vzešly.

V roce 2010 odebrali výzkumníci bahno z hlubokomořského arktického hydrotermálního průduchu známého pod dramatickým názvem Lokiho hrad. Po pěti letech rozsáhlého zkoumání se jim podařilo v bahně identifikovat přítomnost DNA unikátního mikroba pojmenovaného Lokiarchaeota – patří mezi archea, která se bakteriím v mnohém podobají. Tyto organismy se podle všeho nacházejí na křižovatce rozmanitých forem jednobuněčného života a v určitých směrech se podobají dávným předkům života mnohobuněčného. Na podobných místech byly v jiných případech objeveny komplexní ekosystémy. V roce 1977 prozkoumávala americká hlubokomořská loď podmořské sopky vybuchující na hřbetu jižně od Galapág. Tři kilometry pod hladinou objevila na mořském dně průduchy, z nichž do oceánu vyvěrala chemicky bohatá horká voda. V tryskách a v puklinách hornin kolem průduchů odhalili vědci mohutnou koncentraci prokaryotických organismů, které se chemikáliemi živily. Tyto mikroby konzumovali obří, až tři a půl metru dlouzí červovití tvorové s deseticentimetrovým obvodem těl. Nepodobali se žádným jiným červům, jež věda dosud znala. Neměli ústa ani střevo a živili se absorbováním bakterií skrze tenkou kůži jemných bohatě prokrvených chapadel, která jim vyrůstala z konce těla. Vzhledem k tomu, že tyto organismy žijí v temných hlubinách oceánu, nedokážou odebírat energii přímo ze slunce. Nedostanou se k ní ani skrze shora padající zbytky uhynulých živočichů, protože nemají ústa. Jejich potravu tvoří výhradně bakterie, jež se živí sopečnou vodou. Tito červi mohou představovat jediného velkého tvora na světě, který čerpá energii výhradně ze sopek.

Bakteriemi se vedle červů živí také obří třiceticentimetroví mlži. Tryskající horká voda vytváří další proudy, které míří k průduchům rozesetým po mořském dně a přinášejí s sebou organické zbytky, jimiž se živí další tvorové – neobvyklé, dosud neznámé ryby a slepí bílí krabi – shlukující se u mlžů a červů. Kolem těchto podmořských sopečných pramenů vzkvétá v temnotách hustě osídlená a rozmanitá živočišná kolonie.

I na souši vyvěrají horké prameny. Voda, kterou produkují, pochází částečně ze zdroje ukrytého hluboko pod povrchem a částečně z deště. Po vsáknutí do země dešťovou vodu ohřálo teplo sálající z magmatického krbu a přimělo ji vystoupat zpátky na povrch puklinami ve skále, docela jako vařící se vodu v konvici. Zvláštní trasy těchto cest někdy způsobují, že se proud přerušuje. Voda se hromadí v malých podzemních komorách, pod tlakem se extrémně ohřívá a nakonec vyrazí jako pára a sloupec vody se vyřítí na povrchu v podobě gejzíru. V jiných případech je stoupající tok pravidelnější a voda vytváří hluboký, neustále přetékající rezervoár, jenž může být tak vařící, že se z povrchu kouří. Bakteriím a archeím se ale daří dokonce i při těchto teplotách. Spolu s nimi tu rostou o něco vyspělejší organismy, a to sinice. Mají jen o něco málo složitější vnitřní strukturu než bakterie, obsahují však chlorofyl, udivující látku, jež dokáže aplikací jistých pozoruhodných fyzikálních procesů využít sluneční energii k přeměně chemických látek na energii a zároveň přitom uvolňuje kyslík.

Takové organismy se nacházejí v horkých pramenech v Yellowstonském národním parku v Severní Americe. Sinice s bakteriemi tu rostou společně a na dnech jezírek vytvářejí zelenou či hnědou slizkou vrstvu. Sinicím se už miliardy let daří také v horních vrstvách moří, kde přetvářejí sluneční světlo v uhlík a v konečném důsledku vytvářejí obrovská podmořská pole ropy, kterou lidstvo v posledních sto letech spaluje.

V nejteplejších částech pramenů, kde vzniká tento porost, nic jiného přežít nedokáže, ale v místech, kde rezervoáry přetékají a vytvářejí tak říčky, se voda mírně ochlazuje a může se stát domovem dalších tvorů. Sinicový porost je místy tak hustý, že narušuje hladinu. Tyto živé přehrady odklánějí hlavní tok do jiných, volnějších částí. Jak si jimi voda pomalinku razí cestu, dál se ochlazuje a shlukují se nad ní oblaka much z čeledi břežnicovitých. Když teplota sinic klesne pod 40° C, mouchy na ně začnou usedat. Některé se spáří a nakladou na sinici vajíčka. Brzy se na nich začnou dychtivě pást larvy, jež se po dosažení patřičné velikosti zakuklí. Propracovávají se však ke své vlastní zkáze nebo ke zkáze svých potomků, neboť jak se prokousávají vrstvou sinic, oslabují ji. Nakonec se vrstva prolomí, kanál se vyčistí a z rezervoáru se přižene mnohem teplejší voda, spláchne zbytky sinic a zabije larvy, které se jimi živí. Stihne se jich však vylíhnout dostatečné množství na to, aby mouchy tuto obtíž překonaly a v jiné části pramene mohl celý proces začít nanovo.

V chladnějších částech světa může vyhasínající sopka namísto nebezpečí představovat útočiště. Linie sopek, které podél zlomu mezi Jihoamerickou a Tichomořskou deskou zformovaly Andy, se táhne dál na jih a východ do jižních vod a vytváří tu několik malých oblouků vulkanických ostrovů. Jedním ze skupiny Jižních Sandwichových ostrovů je Bellingshausen. Do jeho spodních vrstev se zakusovaly zuřivé antarktické vody a na jedné straně vytvořily útes, na němž učebnicově zřejmé střídající se vrstvy popela a lávy křižují klikaté linie lávou naplněných komínů. Jako střapatá bílá sukně lemují útes ledové kry a jeho úbočí halí sníh. Po bílém přehlídkovém prostranství si to mašírují skupiny tučňáků kroužkových. Pokud se proderete jejich řadami a vyšplháte na vrcholek sopky, najdete tu obrovskou zející jámu o průměru půl kilometru. Dno plní sníh, z kamenů trčících z jejího chřtánu visí rampouchy a na útesu těsně pod okrajem kráteru hnízdí zářivě bílí ptáci, buřňáci sněžní. Sopečné ohně však ještě tak docela nevyhasly. Na jednom dvou místech kolem okraje stále ještě stoupá z puklin pára, plní vzduch zápachem sirovodíku a obaluje kameny jasně žlutou sirnou krustou. Země kolem průduchů na dotek hřeje, takže je příjemné si tu navzdory zápachu přidřepnout a skrýt se před bičujícími polárními větry. Sněhem zasypané kameny pod vašima nohama pokrývá hustý koberec mechu a játrovek.

Jen na těchto pár místech je na celém ostrově dostatečné teplo, aby tu mohlo něco růst. Izolovanější ostrovy na světě nenajdete. Antarktida i jižní cíp Jižní Ameriky jsou vzdálené přibližně dva tisíce kilometrů. Spory těchto primitivních rostlin však větry šíří celou atmosférou tak hojně, že se dokázaly – jakmile začal být tento nehostinný ostrůvek obyvatelný – uchytit dokonce na jeho malinkých izolovaných kouscích.

Organismy nevyužívají sopečné teplo jen v mrazivých částech světa. Těžit se z něj naučila dokonce i tropická zvířata. Představitelé čeledi tabonovitých, kteří se vyskytují od Indonésie až po západní Tichý oceán, přišli na nesmírně důmyslný způsob inkubace vajec. Typickým představitelem těchto ptáků je australský tabon holubí. Během hnízdění si tento pozoruhodný opeřenec nejprve vyhrabe obrovskou díru, jež může mít až čtyři metry v průměru, zaplní ji rozkládajícím se listím a zahrne ji pískem. Samice poté ve vzniklé hromadě vyhloubí tunel a naklade do něj vejce. Pak ho samec zasype pískem a rodiče spoléhají na to, že teplo produkované tlející vegetací vejce dostatečně zahřeje. Samec snůšku nicméně neopouští. Naopak, několikrát denně se k hromadě vrátí a zastrčí zobák do písku. Má tak citlivý jazyk, že dokáže rozpoznat změnu teploty o jednu desetinu stupně. Pokud usoudí, že písek je pro vejce příliš chladný, přidá další; pokud příliš horký, část odhrabe. Nakonec si, po nezvykle dlouhé inkubaci, mladí taboni holubí vyhrabou cestu na povrch a plně opeření odcupitají pryč.

Tabon holubí má příbuzného na indonéském ostrově Sulawesi, a to tabona přilbového. Ten zahrabává vejce do černého sopečného písku na plážích. Protože je písek černý, absorbuje teplo a dokáže se zahřát natolik, aby se vejce mohla vyklubat díky teplu slunečních paprsků. Jiní taboni přilboví opustili pobřeží a usadili se na svazích sopky v nitru ostrova. Objevili tu velké kusy půdy, které jsou neustále ohřívané sopečnou párou. Celá kolonie tu pravidelně klade vejce. Umírající sopka se změnila v inkubátor.

Jak se desky zemské kůry pohybují a směry proudů tekoucích pod nimi se mění, sopky nakonec úplně vyhasnou. Země se ochladí a z okolní krajiny se sem přesunou zvířata a rostliny, které osídlí novou, sterilní horninu a zpustošenou oblast. Tekoucí čedič představuje pro kolonisty velký problém. Lesklý, pórovitý povrch je tak hladký, že po něm stéká voda a vzniká na něm jen málo prasklin, v nichž mají semínka možnost zapustit mladé kořeny. Některé proudy mohou zůstat holé po celá staletí. Druhy kvetoucích rostlin, které tvoří osídlovací předvoj, se v jednotlivých částech světa liší. Na Galapágách, kde flóra pochází především z Jižní Ameriky, obvykle jako první zakoření kaktusy. Jsou uzpůsobené k uchovávání každé molekuly vláhy, povětšinou obývají pouště a dovedou přežít v závratných teplotách, které na černé lávě panují. Na Havaji patří k pionýrům železnec mnohotvarý, od něhož byste na první pohled hospodárné nakládání s vodou nečekali. Jeho kořeny dokážou proniknout hluboko do lávového proudu a získávat odtud vláhu. Mnohdy přijdou na způsob, jak se dostat do prázdné jeskyně, takzvaného lávového tunelu, jaké se vinou uprostřed většiny proudů. Kořeny pak visí uvnitř tunelů od stropu jako obrovská táhla zvonů. Dešťová voda stékající z lávového povrchu si razí cestičku puklinami a po kořenech a nakonec skapává na zem. Shromažďuje se mimo dosah vysušujících slunečních paprsků v jezírkách, kvůli kterým vzduch v jeskyních vlhne a páchne plísní.

Prozkoumávání lávového tunelu je tajuplné. Protože se sem nedostanou dešťové srážky ani mráz, povrch stěn a podlahu nic nenarušuje. Vypadají tím pádem úplně stejně jako v okamžiku, kdy vyschl poslední pramínek lávy a dno bylo ještě tak horké, že by spálilo cokoliv, co by se ho dotklo. Ze stropu jako stalaktity visí ztuhlé kapky lávy. Podlahu pokrývá proud lávy připomínající ztvrdlou kaši. Na místech, kde zdolala některou z překážek, po sobě láva zanechala ztuhlou kaskádu. V místech, kde se náhle prohnala vlna, lávová řeka dočasně stoupla a obzvlášť rychle se ochladila, takže po ní na stěnách zůstala hladká přílivová čára.

Na podobných zvláštních místech se trvale usadilo několik živočišných druhů. V drobných vláscích pokrývajících visící kořeny se vyskytuje hmyz, jenž se jimi živí. Najdeme tu cvrčky, chvostoskoky a brouky, kteří se stávají potravou pavouků. Tito tvorové však nejsou stejní jako jejich blízcí příbuzní, žijící jinde na ostrově na otevřeném vzduchu. Mnozí přišli o zrak i křídla. Jakmile některá část zvířecí anatomie ztratí svou funkci, její vývoj představuje pro tělo zbytečně vynaloženou energii. Jedinci, kteří takto přestanou plýtvat zdroji, získávají výhodu nad těmi, již v tom pokračují. Proto se napříč generacemi objevuje tendence redukovat velikost neužitečných orgánů a ty nakonec zcela mizejí. Na druhou stranu představují v temnotě jeskyně výhodu dlouhá tykadla a nohy, které tvorovi pomáhají detekovat okolní překážky nebo potravu. A organismy obývající lávové tunely mají nohy a tykadla vskutku neobvykle dlouhé.

Pustiny, které po sobě zanechávají kontinentální erupce, se podle všeho osídlují lépe než hladké čedičové toky. Rostliny totiž o poznání snáz zapustí kořeny v popelu nebo v kamenité lávě. Obrovskou poušť, kterou po sobě zanechal výbuch boční strany Mount St. Helens, si rostliny brzy znovu přisvojily. Během několika měsíců po katastrofě se na okrajích blátivých břehů a pod kameny objevily malé shluky ochmýřených letců. Mnohé náležely vrbovce, do pasu sahající rostlině s pichlavými půvabnými fialovými květy. Její ochmýřená semena jsou tak lehká, že dokážou urazit s větrem stovky kilometrů. V Evropě se po poslední světové válce vrbovka objevila na vybombardovaných místech jen pár týdnů po jejich zničení a zahalila zničené zdivo barvou. V Severní Americe se jí dostalo názvu „ohnivý plevel“, protože patří k prvním rostlinám, jež po lesních požárech vyraší mezi zuhelnatělými pahýly. Stejně smělým kolonizátorem je i na místech zdevastovaných sopečnými výbuchy.

Krátce poté přibyl a rozkvetl vlčí mák, a to i navzdory tomu, že láva postrádá některé živiny – tyto rostliny si je totiž dokážou vyrobit. Je pozoruhodné, že se do nejvyšších poloh zdevastované hory záhy vrátila zvířata, ačkoliv se tu nacházelo jen málo potravy. Během jednoho dvou let si na horní svahy našli cestu pavouci a některé druhy brouků a živili se kousky těl mrtvého hmyzu, jež sem navál vítr. Tato vrstva mrtvých členovců včetně motýlů, much a vážek, kteří se tu ocitli navátí omylem a kvůli nedostatku potravy byli odsouzeni k předčasné smrti, poskytla základ pro trvalejší osídlení. Když zahynuli, zbytky jejich těl odfoukal vítr do puklin a zákoutí. Tam se rozložili a živiny z jejich drobných mrtvolek vstřebal popel, na němž skonali. Ve chvíli, kdy vzešla semena, pod sebou okamžitě našla výživné prvky v jinak neúrodném a povětrnostním vlivům nevystaveném sopečném prachu. Dnes, čtyřicet let po explozi, nacházíme na jinak zjizvené hoře známky života. Osídlování probíhalo tak rychle, že dokonce i vědci zkoumající oblast byli příjemně překvapeni.

Krakatoa nám předvedla, jak může vypadat kompletní zotavení. Padesát let po tragédii se z moře vynořil malý průduch chrlící oheň. Lidé jej nazvali Anak Krakatau, Dítě Krakatoy. Úbočí mu zdobil hustý porost přesličníků a třtinovníků. Pozůstatky původního ostrova, dnes nazývaného Rakata, se nacházejí přibližně kilometr a půl daleko přes moře. Svahy, jež byly před téměř sto padesáti lety holé, nyní pokrývá hustý tropický prales. Některá semínka, která tu vzešla, sem musela doletět přes moře. Jiná přinesl vítr nebo se sem dostala na nohách a břichách ptáků. V místní džungli žije spousta okřídlených tvorů – ptáci, motýli a další hmyz –, kteří zjevně nemají nejmenší problém dostat se na ostrov z pevniny, jež se nachází pouhých čtyřicet kilometrů daleko. Pravděpodobně na raftech tvořených plovoucí vegetací, již často strhávají tropické řeky, se sem dostali krajty, varani a krysy. Důkazy o novosti lesa a katastrofě, která tomu předcházela, není těžké najít. Kořeny stromů pokrývají zem a vytvářejí spletence, jež drží zem pohromadě, ale tu a tam je podemele potok, strom se skácí a pod ním se objeví stále ještě sypký sopečný prach. Jakmile se tímto způsobem naruší rostlinná vrstva, uvolněný prach snadno odnese říčka a pod střechou z propletených kořenů se objeví úzká, šest či sedm metrů hluboká rokle. K těmto průlomům však dochází jen výjimečně. Prales si během jediného století vzal Krakatou zpátky. Není pochyb o tom, že koncem století si jehličnatý les znovu zabere Mount St. Helens a do oblasti se vrátí savci a ptáci, pro které je takový les domovem.

Rány, které zemi uštědří sopky, se časem zhojí. Přestože se vulkány mohou z pohledu krátkého lidského života jevit jako nejděsivější destruktivní aspekt přírody, z většího časového odstupu se vyjeví jako úžasní tvůrci. Vytvořily nové ostrovy jako Island, Havaj a Galapágy a jejich dílem jsou horstva jako Mount St. Helens nebo Andy. A velké posuny kontinentů a změny v atmosféře, jež s nimi mají spojitost, uvádějí do pohybu dlouhý řetězec environmentálních změn a na časové škále tisíců let na jednu stranu stavějí zvířata a rostliny před nebezpečné výzvy, na druhou jim ale poskytují nové příležitosti budovat společenství.

Table of Contents

ÚVOD

PŘEDMLUVA

PRVNÍ KAPITOLA / Výhně Země