© 2022 Pascal Engman & Johannes Selåker

First published by Forum, Sweden

Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden

Translation © Magdalena Jírková, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-020-6

Našemu příteli Andersovi. Chybíš nám.

Prolog

Bosna, obec Stupni Do, říjen 1993

Z ruin domů stoupal dým. Z trubky trčící z jednoho z nich crčela voda a vytvořila na zemi tmavou kaluž. Tomas Wolf se otočil a napadlo ho, že švédská vozidla značky SISU připomínají obrovské velryby uvízlé v zeleném údolí. Nad vesnicí visely těžké šedé mraky a vzduch, který vdechoval, byl syrový a studený.

Zadíval se o kousek výš, k okraji lesa, a zkoumal zelené kopce zahalené mléčnou mlhou.

Švédští vojáci OSN prohledávali zbytky místa, které kdysi bylo domovem lidí. Všechny budovy byly poškozené. Kde všichni jsou? pomyslel si Tomas. Podařilo se jim utéct?

Ozvalo se troubení. A vzápětí začala troubit i další vozidla. Tomas pochopil, že se vojáci snaží, aby se každý přeživší ukázal.

Někdo vykřikl, že našel čelist, a televizní štáb, který do vesnice přijel se Švédy, tam hned spěchal.

Tomas ostražitě postupoval k hnědým otevřeným dveřím do sklepa kamenného domu. Sundal z opasku baterku. Vstoupil dovnitř. Pach vlhka a hlíny. Posvítil si kolem sebe. Dřevěné regály podél stěn. Na podlaze pytle brambor. Když v rohu zahlédl pohyb, trhl sebou. Nazrzlá kočka vztekle zasyčela, pak se rychle protáhla kolem jeho pravé nohy a vyběhla ven.

Než začal sklep dál prohledávat, párkrát se pro zklidnění nadechl. Přejížděl světlem po stěnách a podlaze, dokud nenarazil na něco bílého, na pozadí zemitých tónů to téměř zářilo. Vtom se lekl tak, až upustil baterku na zem. Sklonil se a zašátral po podlaze. Zvedl baterku a namířil ji na stejné místo jako předtím. Paprsek světla zachytil bosou nohu s nehty nalakovanými načerveno. Třesoucí rukou si posvítil dál. Před regálem ležely na zádech tři mrtvé ženy. Držely se za ruce. V hlavách vstřely. Podříznuté krky. Otočil se a vypotácel se ven. Zhroutil se na schody a v chladném vzduchu lapal po dechu. Opodál ležel v blátě splasklý černobílý fotbalový míč. Vedle něj dětská botička.

„Co to sakra udělali?“ zašeptal.

Mrtvé lidi už v minulosti viděl. Jak tady v Bosně, tak ve Švédsku, kde pracoval jako kriminální inspektor stockholmské policie na oddělení násilných trestných činů. Tohle bylo však něco jiného. Začalo mu to docházet hned, jak přijel do vesnice duchů, ale při pohledu na tři mrtvé ženy si to uvědomil naplno – nenávist tady zničila všechno. Všechny, kteří jí stáli v cestě. A nikdo se nebude namáhat pátrat po pachatelích. Žádné modré majáky, žádné sirény nehoukají. Žádné pátrání na místě činu. Neproběhnou žádné pitvy. Žádná byrokracie. Ve válce byly mrtvoly faktem, který nikdo nezpochybňuje. Vykopou se hroby, mrtví se do nich spustí, stanou se vzpomínkami.

Přispěchal k němu nějaký voják a pomohl mu vstát. Tomas ukázal na vchod do sklepa a pokusil se vylíčit, co viděl. Dvacátník se zářivě modrýma očima a krátkým sestřihem poslouchal, tvářil se zatrpkle.

Sotva Tomas zmlkl, voják mávl k dalšímu zničenému domu.

„Tamhle za barákem leží kluk, nebylo mu víc než osm, možná devět. Ukopali ho k smrti. Pochopíš to? Jeho tělíčko je plné stop od zablácených bot dospělých chlapů.“

Když Tomas neodpovídal, voják mu krátce pokývl a lehce ho poplácal po rameni, než zmizel směrem k vozidlu. Tomas se opřel o zábradlí, aby neupadl.

Snažil se vzchopit. Mlha se pomalu zvedala.

Chorvaté na vesnici zaútočili v sobotu ráno, dnes bylo úterý. Thomas si zkoušel představit, co se tady odehrálo, ale nedokázal to.

Chci domů ke svým dětem, pomyslel si. Už nechci potkávat další chlapy, kteří si na kalašnikovech dělají zářezy za životy vyhaslé jejich zbraní.

Oprášil si kolena mechově zelené polní uniformy. Vydal se po hrbolaté štěrkové cestě a přelezl nízký dřevěný plůtek. V neudržované zahradě stály spící anorektické ovocné stromy. Vchodové dveře visely na pantech nakřivo. V domě byla stejná zima jako venku.

„Haló? Je tady někdo?“

Na dvoře parkovala vedle hromady suti bílá rezavá lada. Auto stálo na jakémsi provizorním lešení a scházely mu pneumatiky.

Tomas vytáhl cigaretu a roztřesenýma rukama si zapálil. Strčil si ji do koutku úst, rukama se opřel o střechu auta a naklonil se k bočnímu okénku, aby viděl dovnitř.

Skrz bělavý kouř spatřil žlutou rukavici používanou při mytí nádobí. V šedém prostoru zářila jako oheň. Přejel pohledem výš a najednou zíral přímo do vykulených hnědých očí. Cigareta mu vypadla, pohltilo ji bláto. Žena žila. Pár sekund se na sebe dívali, pak Tomas sáhl po klice a otevřel dveře. Sklonil se k autu. Vypadala přibližně na pětadvacet. Měla tmavě hnědé kudrnaté vlasy, které jí padaly až na ramena. Choulila se pod šedou pletenou dekou na zadních sedadlech a třásla se zimou.

„I’m Tomas,“ řekl tiše. „I’m here to help you.“

Pohyboval se pomalu, opatrně. Nechtěl ji vyděsit. Podívala se na ruku, kterou k ní natáhl. Ale místo aby se jí chytila, udělala něco, co ho překvapilo. Z pravé ruky si pomalu stáhla žlutou gumovou rukavici a až pak stiskla tu jeho.

„Azra,“ řekla.

Její ruka byla drobná a studená a slabě voněla po gumě.

Část I

Pondělí 6. června 1994

1

Tomas Wolf se díval do očí své manželce Klaře. Čekala na odpověď. Na ulici Hornsgatan zatroubil náklaďák, nepříjemný zvuk prořízl teplý vzduch na začátku léta.

„Ptám se, kde jsou ty prachy?“ opakovala.

Uhnul očima, zadíval se do výlohy banky, z níž právě vyšli. U bankomatu nalevo od vchodu se tvořila malá fronta. V ústech mu vyschlo. Olízl si rty a povolil uzel na kravatě. Takhle oblečený se cítil směšně. Hnědé sako, tmavě červená kravata. Pod bílou košilí se potil. Z náprsní kapsy vytáhl cigaretu a vsunul ji mezi rty. Dřív než si stihl zapálit, Klara mu cigaretu vytrhla, hodila ji na zem a rozšlapala.

„Hergot, odpovíš mi už?“

„Já to vyřeším. Pojď,“ řekl.

Opatrně ji vzal za paži a vedl k autu, kde na ně čekaly jejich dvě děti, Alexander a Ebba. Dnes začínaly letní prázdniny. Klara měla dovolenou a Tomas si vzal na dnešek volno, aby strávil den s rodinou. Nebesky modré Volvo 240 parkovalo ve stínu na ulici Swedenborgsgatan. Prošli kolem pekárny a Tomas ucítil vůni čerstvě upečených skořicových šneků. Uvnitř se nad zákusky hrbili bělovlasí důchodci s kulatými zády.

Klara se už zřejmě uklidnila a rezignovaně kráčela vedle Tomase. Kousek od auta se zastavila a podívala se na něho. V očích se jí zračila spíš prosba než vztek. Bylo v nich i zklamání, z něhož se ho zmocnily výčitky svědomí.

„Řekni mi pravdu, zlato. Nebudu se zlobit. Dal jsi ty peníze svým bratrům? Dělají ti problémy?“

Nepatrně zavrtěl hlavou. Styděl se až do morku kostí. Nikdy jí to nebude moct říct. To prostě nejde.

„Ne.“

„Jak si teď koupíme dům?“

„Řekl jsem, že peníze seženu.“

„Jak? Potřebujeme ještě pětadvacet tisíc. Měsíčně vyděláváš dvacet tři a zbývají nám necelé dva měsíce. Potom si makléř najde jiného kupce.“

Neodpověděl, popošel o pár kroků k autu a otevřel dveře u řidiče. Než nasedl, svlékl si sako, rychle ho složil a položil na zadní sedadlo mezi Ebbu a Alexandera.

Boční okénka byla stažená, ale tváře dětí stejně horkem zrudly a leskly se. Tomas nastartoval, klimatizaci pustil naplno. Z ventilátorů začal proudit teplý zatuchlý vzduch.

„Nastoupíš si?“ zeptal se Klary, která pořád stála na chodníku.

Dveře se otevřely a manželka si sedla dovnitř.

Vyjel a ranní provoz na Hornsgatan auto okamžitě pohltil. Klara od něho odvrátila tvář. Ebba se hlasitě rozplakala. Šestiletý Alexander, starší z dětí, bouchal do předního sedadla. Svižné rytmické údery.

„Mohl bys toho nechat?“ zeptal se Thomas.

Bouchání ustalo. Zastavili na červenou za červeným autobusem. Do kabiny vozu pronikly šedočerné naftové zplodiny. Sundal pravačku z řadicí páky, položil ji na Klařinu ruku a něžně ji stiskl. Odtáhla se a založila paže na prsou.

Naskočila zelená. Autobus těžce zafuněl, pak se rozjel. Autem se nesl Ebbin pláč. Pomalu se ploužili po Hornsgatan. Vzduch v autě byl nedýchatelný, těžký a hustý. Jako kdyby nedokázal tělo okysličit. Tomas dýchal ústy, nohy ho svědily a mravenčilo mu v nich. Cpalo se před ně zelené volvo. Tomas přibrzdil a spolkl nadávku. Na křižovatce s Ringvägen opět zastavili na červenou. Tomas viděl krk řidiče zeleného volva. Alexander začal zase kopat do předního sedadla. Ne tak rychle jako prve, ale tvrději, odhodlaněji. Tomas sáhl na zadní sedadlo pro sako, přitáhl si ho k sobě a položil do klína. Otřel si zpocené ruce a šátral v hrubé látce po cigaretách. Našel je.

„Sakra, v autě kouřit nebudeš,“ ozvala se Klara.

Neodpověděl. Rukávem košile si otřel čelo. Strčil si cigaretu do úst. Ebba teď plakala ještě hlasitěji. Zapálil si princku. Zavřel oči. Vyfoukl nosem kouř. Tmělo se mu před očima, prsty se sevřely jako v křeči. Na semaforu se změnila barva, zadní světla zeleného volva zmizela. Snažil se vybavit si, co sešlápnout, aby se auto rozjelo. Tupě zíral na tachometr. Za ním se ozvalo troubení. Nejdřív z jednoho klaksonu, ale hluk rychle sílil, až se z něj stal nesehraný orchestr s ozvěnou.

Alexander kopl silněji.

„Proč nejedeš, tati?“ zeptal se.

Klara se na Tomase podívala.

Další prudký úder.

Musím vypadnout. Musím ven z tohohle auta a zmizet odsud, nebo umřu.

Rozrazil dveře. Vystoupil. Klara se naklonila přes místo řidiče a něco za ním křičela. Celý zmatený zůstal stát u kapoty motoru. Kymácel se, jako by byl grogy po nějakém úderu. Viděl rozmazaně. Párkrát zamrkal. Lidé na chodníku se zastavili a zvědavě pozorovali nastalý rozruch. Tomas se otočil a přešel přes plnou čáru směrem ke stanici metra Zinkensdamm. Nějaké auto vybočilo, aby ho nepřejelo. Klara ječela, ale on
šel dál.

2

Svého přítele Jonnyho Möllera viděla Vera Bergová naposledy před sedmi dny. Stopa končila minulou neděli, když odešel koupit pivo a už se nevrátil.

Jeho šestiletý syn Sigge teď seděl ve třípokojovém bytě u kuchyňského stolu a díval se na Veru.

„To tady budu bydlet úplně sám, až se odstěhuješ?“

Na podlaze ležel Veřin černý kufr. Jako zeď mezi nimi. Definitivní důkaz zrady, jíž se Vera na chlapci právě dopouštěla.

„Nikdy bych tě nenechala samotného, hlupáčku.“

Za dvě hodiny musela nastoupit do auta a odjet do Stockholmu. Čekal tam na ni její nový byt. Nové zaměstnání na pozici krimi reportérky v pobočce redakce večerníku Kvällsposten. Jedna z nejtěžších pozic v novinách.

Vstala ze židle a popošla k Siggemu o krok blíž. Měla v plánu ho pohladit po vlasech, ale chlapec se na židli s prohnutou opěrkou rychle napřímil.

„Uděláš to, já vím, že to uděláš,“ řekl. „Všichni mě pořád opouštějí. Nejdřív máma, pak táta a teď ty.“

Vera věděla, jaké to je, když se k člověku celá rodina obrátí zády. Proto svůj odjezd odložila o týden. Čekala na Jonnyho, který se však nevracel. Jenže v pátek jí její nová šéfová ze Stockholmu pohrozila, že pracovní nabídku stáhne, pokud se Vera v pondělí odpoledne nedostaví.

„Táta se určitě brzy vrátí, kamaráde.“

Sama už tomu nevěřila, ale co měla říct? Klučina měl pravdu. Zdálo se, že jeho otec se o něho přestal zajímat. Matka byla po smrti. A Vera musela využít příležitosti, kterou jí nabídl Kvällsposten.

„Ani nejsi moje máma,“ pokračoval Sigge. „Nezáleží ti na mně.“

To nebyla pravda. Vera se celý týden snažila Jonnyho najít, a když se jí to nepodařilo, usilovně zkoušela vymyslet jiné řešení. Jakékoli, jen aby se vyhnula tomu, co, jak věděla, bude teď muset udělat.

„Jsi ten nejdůležitější klučík v mém životě. Vím, že nejsem tvoje máma, ale stejně tě beru jako svého syna.“

Chlapec roztál a Vera natáhla ruku. Tentokrát jí dovolil, aby mu prsty prohrábla rozcuchané hnědé vlasy. Díval se na ni zářivě zelenýma očima.

Pak Sigge vyskočil a rozběhl se do obývacího pokoje. Vzápětí z televize zazněla úvodní znělka rodinného filmu Mio, můj Mio.

Vera se pokoušela dostat pod kontrolu vztek, který se jí začínal zmocňovat.

Kdo se, kruci, takhle zachová k vlastnímu dítěti?

Moji rodiče, pomyslela si. A Jonny to věděl.

Ten hajzl.

Proto se vypařil. Byl to jeho způsob, jak Veru ovládat. Jonny byl jediný, kdo znal její tajemství. Všechno to zlé, k čemu došlo před dvanácti roky. Co se skutečně přihodilo Vincentovi. Proč ji už její rodiče nepovažují za svou dceru. A teď to proti ní použil.

Věděl, že Vera nikdy Siggeho neopustí.

Měla chuť prorazit pěstí kuchyňské dveře. Jenže to by přiběhl Sigge. Bál by se, že se jí něco stalo.

Cítila, jak se jí zhoršuje nálada. Vzpomínala na všechny ty dny, kdy se Jonny nevrátil domů. Zatkla ho policie. Když odjel do Německa pro drogy, které převážel do Švédska. Nebo když se z jednoho piva v hospodě stala třídenní party v klubovně motorkářského gangu South Side MC.

Proklínala se, že neodešla dřív. Pak by na tohle nedošlo. Jonny vytušil, co se blíží. Že Vera se s ním chce rozejít. Takže zmizel a počítal s tím, že až se vrátí, Vera tady se Siggem pořád bude. Pohladila odřený stůl z masivu. Rozdali si to na něm hned první noc, zatímco ve vedlejší místnosti probíhala afterparty. Vera potom měla dočervena odřený zadek. Odřený od suchého dřeva. Sex byl bojem o moc, divokou snahou ovládnout toho druhého.

Možná by Jonnyho opustila už dávno, kdyby mu nedlužila. Žili spolu čtyři roky, a v prvních dvou letech se o ni staral. Poskytl jí domov, když přišla o bydlení. Zaplatil její studentskou půjčku. Bez něho by Vera žurnalistiku nikdy nedokončila.

Připadalo jí, jako by existovaly dvě verze Jonnyho, které spolu neustále válčí. V posledním roce bohužel vítězila ta špatná.

Zazvonil jí mobil. Volal Casper Seger, Veřin nejlepší zdroj v její pozici krimi reportérky.

„Řekni mi, že jsi ho našel. Nevím, co mám dělat.“

Přestože byla naštvaná, dělala si o Jonnyho starosti. A to ji rozčilovalo o to víc. Zvedla jídelní nůž. Přejela jím po desce stolu. Přímo přes Siggeho potvrzenou přihlášku do plaveckého kurzu. Plavecký stadion se jmenoval Aq-va-kul. Zatraceně pitomý název.

„Jonny není zatčený,“ prozradil Casper. „Ale myslím, že vím, kde by mohl být. Dozvěděl jsem se to od kolegy, který má v Jonnyho okruhu informátora.“

„A kde?“

„Koná se sraz malých motorkářských klubů. Očividně se chtějí zorganizovat. Založit síť, aby předvedli Hells Angels, co dokážou. Cílem je spojit se jako přidružené kluby pod vlajkou HA.“

„Báječné. Takže já se rozcházím s členem Hells Angels. Kde je ten sraz?“

„To je ta horší zpráva. Jonny je v Německu. Chtějí vymezit teritoria a rozdělit si je mezi sebou. Všichni ti kohouti se budou předvádět, bude to trvat věčnost.“

„Do prdele.“

„Přesně.“

„Co mám dělat s malým, Caspere?“

„Nemá žádné blízké příbuzné, ke kterým bys ho mohla dát?“

„Ne.“

„V tom případě ti zbývají jen dvě možnosti, jedna z nich by se dala považovat za únos. Vero, chápu, že bys ráda, ale nemůžeš ho vzít s sebou. Ne dokud je Jonny na svobodě. Když to špatně dopadne, půjdeš sedět.“

„Já vím.“

Ukončila hovor. Přešla do předsíně. Drobné kamínky pod nohama. Všude boty. V rohu stál dopravní kužel, který opilý Jonny kdysi přitáhl domů. Vedle něj byl stolek s telefonem. Zvedla Zlaté stránky, nalistovala písmeno S, vytrhla část s číslem na sociálku a papír strčila do kapsy. Vrátila se do kuchyně.

Nechtělo se jí do toho, ale věděla, že musí. Nemůže Siggeho dál nechat žít v Jonnyho chaosu.

Na kuchyňském stole ležela kuchařka, na přebalu měla vypálený kruh o velikosti hrnce. Vzpomínka na den, kdy pořádně sjetý Jonny dovolil Siggemu, aby si v kuchyni udělal popcorn, který se vznítil.

Vera přišla domů právě ve chvíli, kdy z hrnce začaly šlehat plameny.

V duchu si promítala scény z posledního příšerného společného roku. Těch několik málo chvil, kdy byl Jonny s chlapcem sám, skončilo katastrofou. Na rodičovskou schůzku dorazil opilý. Sjetý perníkem řídil auto s nepřipoutaným Siggem na zadním sedadle. Jednou v březnu Vera vystopovala chlapce v bordelu, kde ho Jonny nechal, protože potřeboval hlídání. Vera pokaždé musela všeho nechat a zasáhnout.

Útržek v kapse džínů byl mizernou alternativou. Byla to však jediná karta, kterou mohla použít.

„Sigge,“ zavolala.

„Ano.“

„Napadlo mě, že bychom šli do herny.“

Rychlé kroky z obývacího pokoje. Sigge se objevil ve dveřích. Oči vykulené.

„Fakt?“

„Možná tam budeš muset dneska v noci přespat. Než se táta vrátí. Sbal si do batohu všechny svoje nejmilejší hračky.“

„Určitě táta přijde?“

„Slibuju.“

Chlapec se na ni nejprve skepticky podíval. Pak si šel zabalit batoh. Netušil, že ode dneška se jeho život od základu změní.

3

Tomas stál na pavlači před třípokojovým bytem. Pořád panovalo dusivé vedro, ale provoz dole na Hornsgatan prořídl. Podíval se na jmenovku, kde stálo Wolfovi.

Je tady naše jméno, patříme k sobě, ale už dávno nejsme rodina. A je to jen moje vina.

Oknem vedle dveří viděl Klaru, připravovala v kuchyni oběd. Strčil klíč do zámku. Uvnitř to vonělo smaženou cibulí. Zul se, slyšel puštěnou televizi. Vkradl se do kuchyně. Klara se zarazila, pomalu se otočila. V ruce držela špagety.

„Musíš vyhledat pomoc,“ řekla. „Takhle to dál nejde.“

Ustaraně se na něho podívala. V hrnci bublalo mleté maso.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Nevím,“ zašeptal. „Mrzí mě to. Co děti?“

„V pohodě.“

„Dostala jsi auto domů?“

Téměř neznatelně přikývla, zvedla pokličku a vložila těstoviny do hrnce. Ty, které vykukovaly nad hladinu, zatlačila plastovou lžící dolů. Miloval ji. Chápal, že se chová nesnesitelně, že člověk nemůže svou rodinu nechat v autě na křižovatce.

„Seženu ty peníze. Zajedu za bráchou. Dluží mi.“

Popošel o krok a objal ji kolem pasu. Přitiskl ji k sobě a zdálo se mu, že v jeho pažích jihne.

Na okně za stolem visela vánoční hvězda. Slíbil jí, že sundá jak hvězdu, tak ostatní výzdobu, kterou v bytě měli už několik měsíců. Rozhodl se, že to udělá večer, až se vrátí od Kristiana.

„Auto stojí naproti, před obchodem s rybářskými potřebami,“ řekla Klara a vymanila se z jeho objetí.

Začala míchat omáčku s mletým a Tomas si ji chvíli zezadu prohlížel. Napadlo ho, že by měl prostřít stůl. Nějak pomoct.

„Zařídím to. Budeme mít vlastní dům. Slyšíš? Slibuju ti to.“

Neodpověděla.

V autě se Tomas zkusmo opřel podrážkami o pedály. Pohladil řadicí páku a volant. Pamatoval si, jak se řídí. Otočil vůz a na křižovatce, kde ráno opustil svou rodinu, zahnul doprava. Projel kolem atletického stadionu Zinkensdamms IP. Zašilhal k fotbalovému hřišti.

Okamžitě se mu před očima zjevila tvář mrtvé dívky.

Každé město bylo plné neviditelných hrobů. Stockholm nebyl výjimkou. Během let, která strávil ve funkci kriminálního inspektora stockholmské policie na oddělení násilných trestných činů, přibyl nespočet neviditelných náhrobků a teď se tyčily všude kolem něj. Obrysy mrtvol nikdy zcela nevymizely, nehledě na to, kolikrát se ulice a chodníky opláchly. V prosinci 1992 našli na lavičce u fotbalového hřiště ubodanou dospívající dívku se sněhem ve vlasech. O pár měsíců později vylovili o kilometr dál, na nábřeží Liljeholmskajen, zastřeleného drogového dealera. A nedávno, v dubnu, mladý pár natrefil v parku Tantolunden na rozřezané tělo feťáka ve čtyřech černých odpadkových pytlích.

Stockholm byl plný obětí vražd, jež si pamatovalo jen pár lidí: příbuzní, vyšetřovatelé a pachatelé.

Tomas si přál, aby dokázal zapomenout, ale nedařilo se mu to. Nezapomínal na jejich tváře a vyčítavé mrtvé pohledy.

Zesílil rádio.

Vzal to oklikou, aby oddálil setkání s bratrem, a o půlhodiny později v Sigtuně míjel filmovou lokaci. Ke stojanu na autě byla připevněná kamera. Zahlédl zezadu dva herce obklopené štábem. Pomalu projel kolem a pokračoval k pustnoucímu, ošuntělému předměstí Märsta.

V menší průmyslové oblasti necelý kilometr od bratrova domu ho zastavil zátaras. Zaparkoval před nějakým autem. Mladý uniformovaný kolega odmítavě mával, protože se domníval, že se jedná o zvědavého občana, ale zarazil se, jakmile Tomas vytáhl z vnitřní kapsy policejní průkaz.

„Tomas Wolf, vraždy, Stockholm.“

Na chodníku za pořádkovým policistou ležela žena s rozhozenýma rukama. Policejní technici rozmísťovali značky a fotografovali. Jejich siluety vytvářely na asfaltu protáhlé tmavé stíny. Tomas se přikrčil a prolezl pod páskou.

„Našli ji před chvílí, ale zřejmě tady leží od včerejšího večera,“ vysvětloval kolega. „Ležela pod plachtou. Uškrcená.“

Tomas si zastínil oči.

„Kdo to je?“

„Nevím, ale domnívají se, že bydlela v centru pro uprchlíky.“ Policista ukázal na podlouhlou třípatrovou budovu z červených cihel.

Tomasovi se stáhlo hrdlo, ztěžka dýchal. Najednou mu vyschlo v ústech.

„Půjdete se na to mrknout?“ zeptal se policista.

Tomas prudce zavrtěl hlavou. Neměl sílu vložit další obrázek do alba mrtvých, které si v duchu nesl s sebou. Žádná další tvář zavražděného člověka.

„Musím běžet,“ odvětil a nadzvedl policejní pásku.

4

Vera otevírala kufr světlemodrého Saabu 900 zaparkovaného na ulici Ystadsgatan až v jedenáct dopoledne. Musí sebou hodit, jestli chce na schůzku se svou novou šéfovou ve Stockholmu dojet do šesti.

Nízko na obloze visely tmavé mraky. Vypadaly, jako by z nich každou chvíli mohlo začít pršet. Z jednoho balkonu zavanula vůně marihuany. Sigge poskakoval u dveří spolujezdce jako pejsek, kterému se chce čurat. Těšil se do herny.

Kufr se jako obvykle zasekl. Vera zabrala a konečně se jí ho podařilo otevřít.

„Hergot, Jonny, to ne,“ vyhrkla.

Sigge přiběhl k ní.

„Tam se ti taška nevejde,“ řekl. „Proč máš v autě tohle všechno?“

„Protože tvůj táta je zatracenej zloděj,“ odpověděla Vera.

Před pár týdny se Jonny vrátil domů pozdě večer. Byl pořádně naštvaný, třískal v kuchyni nádobím, hledal lahev něčeho tvrdého. Nakonec se Veře podařilo ho přesvědčit, aby si sedl a řekl jí, co se stalo. South Side MC dostali tip na kamion plný domácí elektroniky, který mířil do skladu obchodu Expert v Malmö. Jonny s kumpány, vyzbrojení pistolemi, mu zablokovali cestu a kamion ukradli. Odjeli do skladiště vyložit náklad.

Jenže informátor dostal špatné informace. Náklad nepatřil do Experta, ale do místního obchodu s potravinami. A v kufru Veřina auta teď leželo přibližně sto kilo konzerv. Olivy, kukuřice a tuňák. Tu a tam i plechovky se žrádlem pro kočky.

Klučina se pustil do zkoumání nákladu.

„Dáš si kukuřici, nebo olivy?“ zeptala se Vera. „Nebo Whiskas?“

„Olivy,“ zasmál se Sigge. „Nejsem kočka.“

Hodila mu konzervu.

„Vlez si do auta.“

O deset minut později Vera zajela na parkoviště u Värnhemu. Před nimi se tyčila obrovská státní budova, zdálo se, jako by se občanům snažila ukrást nebe.

Sigge na zadním sedadle vyhodil olivu do vzduchu a snažil se ji chytit do pusy. Sklouzla mu po tváři a spadla na sedadlo.

„Jsme tady,“ řekla Vera.

Zatím se nerozhodla, jak chlapci oznámí, že ho podvedla.

„Pojď,“ vybídla ho a vystoupila. „Batůžek si vezmi s sebou.“

Klučina se rozhlédl. Pak z auta váhavě vylezl. Pomalu kráčeli k cihlové budově. Ruku v ruce.

„So-ci-ál-ní po-ho-to-vost,“ hláskoval Sigge z cedule. „Vero, co je to?“

„Místo, kde pomáhají lidem.“

„My potřebujeme pomoc?“

Nevěděla, co odpovědět. Než si Sigge uvědomil, že je něco špatně, uběhlo pár vteřin.

„Tady není žádná herna,“ řekl.

„Ne,“ odpověděla.

Pevněji jí sevřel ruku. Začal se vzpírat.

„Ty mě tady necháš?“

Po tvářích mu stékaly slzy. Pochopil, ale pořád tomu nerozuměl.

„Nemůžeš mě opustit.“

„Na nějakou dobu zůstaneš u jedné hodné tety. Dokud se táta nevrátí.“

Vera myslela na svou matku. Neviděly se už víc než deset let. Veře volala párkrát do roka. Stála přitom ve spíži a šeptala, aby táta neslyšel, že si povídají.

Opustit dítě je ta nejhorší zrada. Jak to bude Sigge prožívat?

Na mysli jí vytanuly vzpomínky na události té příšerné noci před dvanácti lety. Když se podívala na Siggeho zkormoucený obličej, viděla před sebou svého mladšího bratra Vincenta. Kluka, který nikdy nedospěl. Kvůli ní.

„Nechci,“ vřískal Sigge.

„Musíš,“ řekla Vera. „Takhle to pro tebe bude lepší.“

Jenže lepší jí to nepřipadalo. Z kapsy vytáhla útržek s číslem na sociálku. Šestiletého klučinu táhla za sebou.

„Říkala jsi, že jsem tvůj syn,“ ječel. „Lhala jsi.“

Došli ke vchodu. Chlapec si na protest sedl na zem. Pořád dokola opakoval, že ho Vera nesmí opustit.

Dřepla si. Vší silou ho objala. Cítila teplo jeho slabého tělíčka. Vůni oliv z umazaných tváří.

„Budeš mi chybět, Siggíku, ale se mnou nemůžeš. Zatkla by mě policie.“

Hoch ji sevřel pevněji. Hubené paže odmítaly Veru pustit. Záda se napjala v křeči.

Vstoupila mu do života, když mu byly teprve dva roky. Teď mu bylo šest. Zničehonic pochopila, proč s Jonnym zůstávala tak dlouho. Kvůli Siggemu.

„Musíš mě nechat jít,“ řekla.

Opatrně mu rozpletla prsty. Potlačila pláč.

„Zase se uvidíme. Brzy. Slibuju.“

Pak třesoucí se rukou vytočila číslo sociální služby.

V pondělí v půl dvanácté dopoledne Vera najela na dálnici E22 a sešlápla plyn. Ve zpětném zrcátku viděla, jak se silueta Malmö zmenšuje, dokud nezmizela úplně.

Jela svižně, aby si to nerozmyslela.

Staženým okénkem dovnitř pronikl pach síry. Nad Skåne se blížila bouřka. Bouřka, možná i hromobití. Jako předzvěst pekla, které Jonny rozpoutá, až zjistí, co Vera udělala.

5

Vedoucí redakce Anita Alsénová seděla v pobočce Kvällspostenu ve Stockholmu v rohové kanceláři a z úst jí vycházely obláčky černého kouře.

Dveře byly otevřené, ale Vera měla natolik rozumu, aby dovnitř nevstoupila. Místo toho opatrně zaklepala na zárubeň. Alsénová típla cigaretu a ani nevzhlédla, jen zvedla ruku na znamení, aby Vera zůstala stát. Teď se to nehodilo.

Vera se rozhlížela po svém novém pracovišti, neuklizeném bytu z přelomu století. V salonu na protější straně chodby zvonily telefony s tipy. U Anity Alsénové hrála televize. Stanice CNN vysílala záběry z války v Bosně. Dohoda o příměří byla na spadnutí. Vraždění snad konečně přestane.

Opodál stál mladý stážista. Když Vera před několika minutami přišla, představil se jí jako Per Svensson. Na stůl rozložil konkurenční noviny, aby porovnal úvodníky a titulky. Vera pochopila, že cílem je zjistit, které noviny vyhrály dnešní závod. Večerníky každý den bojovaly o čtenáře. Reklamní poutače v novinových stojanech spolu s titulní stranou byly jejich jediným prostředkem, jak zákazníka při nákupu v trafikách a na čerpacích stanicích po celé zemi přilákat.

Vera se mezi novými kolegy cítila nesvá. Zase se oblékla příliš teple. Kožená bunda ji škrtila v ramenou a věděla, že bílé triko je až moc průsvitné. Na čele se jí perlil pot. Bouřka, která se v průběhu dne přihnala nad Skåne, do Stockholmu nedorazila. Teď večer panovalo lepkavé letní vedro, přestože teprve začínal červen.

Hlavní reportér Leif M. Ivarsson se šoural směrem ke kuchyňce. Nepozdravil. Zastavil ho stážista, který se zoufale snažil upoutat jeho pozornost.

„Hafan je dneska zatraceně dobrý,“ řekl Svensson. „Sršeň skoro ještě lepší, ale tvůj příběh o Palmem nikoho nezajímá.“

Leif M. Ivarsson zamumlal cosi nezřetelného. Upřel na Veru bezvýrazný pohled.

„Dobrý den,“ pozdravila Vera, aby prolomila ledy.

Pamatovala si ho jako pořádného neurvalce. Jejich cesty se už v minulosti zkřížily.

Ivarsson se na ni bez zájmu podíval. Opasek se mu zařezával do pasu. Pod rozepnutým sakem se mu boulila košile.

„Copak tady máme nějakou zasranou školku?“ zeptal se.

Pokývl směrem k Siggemu, aniž chlapci věnoval jediný pohled. Vera instinktivně položila klučinovi ruku na hlavu.

Dopoledne nedokázala Siggeho nechat na sociálce. Stála tam s telefonem v ruce, slyšela, jak se sociální pracovnice ptá, o co jde. Aniž by ukončila hovor, vzala malého za ruku a vykročila k autu.

Před půlhodinou se nastěhovali do zařízeného bytu v ulici Pilgatan, který zajistily noviny. Do redakce sídlící na náměstí Kungsholmstorg to odtamtud byl pěšky jen kousek. Společnými silami vynesli do bytu cestovní tašku s celým Veřiným životem a batůžek s pár kousky oblečení a několika hračkami, který si sbalil Sigge.

„To netuším,“ odpověděla Ivarssonovi.

Věděla, že na lidi jako on platí jediné. Chovat se ještě tvrději.

„Pořádá se tady nějaký zatracený odtučňovací pobyt nebo co?“

Leif M. Ivarsson se na ni překvapeně podíval. Zrudl vzteky. Protiútok očividně nečekal.

„Protože jestli ano, měl byste chtít vrátit peníze,“ pokračovala Vera.

Sigge se zasmál.

„Pojďte,“ zakřičela Anita Alsénová a mávla na Veru dřív, než Ivarsson stihl odpovědět.

Vera za sebou zavřela dveře a sedla si do ošoupaného křesla. Sigge za ní neklidně přešlapoval.

„Tumáš, Siggíku,“ vytáhla z kapsy jeho jojo.

Anita Alsénová si zapálila a třikrát rychle potáhla. Některé uhelné elektrárny chrlily méně kouře než ona.

„Obě dvě víme, proč jsi tady.“ Alsénová si odkašlala.

„Měla jsi sakra dobrý rok. Tím myslím, kolik novinářů se může pochlubit, že rozlousklo záhadnou vraždu?“

Vedoucí narážela na vraždu obchodníka s klusáky Erika Einarssona. Jen a pouze díky Jonnyho zločinecké síti se Veře podařilo odhalit jeho vraha.

Vrah si zkoušel od Jonnyho motorkářského gangu vypůjčit peníze, aby Einarssonovi splatil dluh z hazardu. Když byl Einarsson nalezen mrtev, vrah se snažil South Side MC přemluvit, aby nechali zmizet zbraň i tělo. Jonny měl jednou vůči Veře záchvat špatného svědomí, zradil svou zlodějskou čest a prozradil jí, kde je vražedná zbraň schovaná. Následujícího večera už Vera měla svého životního sólokapra na titulní straně Kvällspostenu a její odhalení nakonec vedlo k zatčení a uvěznění pachatele.

„To je ale minulost,“ pokračovala Alsénová. „Dneska to už nic neznamená. Jsi tady proto, abys napsala nové bomby. Mezi titulky tě chci vidět na špici.“

„Jasně.“

Anita Alsénová zhluboka potáhla. Podívala se na své špinavé prsty. Některé byly zažloutlé od nikotinu, jiné umazané od tiskařské černě.

„A pak je tady ještě… ta druhá věc. Šéfredaktor z Malmö mě pochopitelně informoval.“

Její tón zpřísněl a Vera pochopila, kam rozhovor směřuje. K události z loňské zimy, kvůli níž málem přišla o práci.

„Vím, že jsi dostala oficiální varování. V našich novinách většina lidí dostane jen jednu šanci. Ty jsi dostala už druhou. To znamená, že na nějaké blbiny nezbývá prostor. Rozumíš?“

„Rozumím.“

Alsénová se zahleděla na Siggeho. Jako kdyby si ho prozatím nevšimla.

„Ten nevypadá, že se narodil včera. Při pracovním pohovoru ses o dětech nezmiňovala, ne?“

„On není můj.“ Hned jak to Vera řekla, zalitovala toho.

Znělo to tak krutě.

„Přivyděláváš si jako chůva nebo co?“

„Ne, teda…“

Anita Alsénová zvedla ruku, aby Veru zarazila.

„Fajn, gratuluju,“ zamumlala. „Teď se seznámíš s vedoucím zpravodajství.“

„Počkej tady,“ řekla Vera Siggemu.

Anita ji vedla hlavní chodbou. Kolem oválného stolu se sešla hrstka novinářů, které Vera znala jen z fotek u článků. Zdálo se, že procházejí spoustu rešerší. Uprostřed velkého salonu stál zpravodajský pult. V televizi na stěně běžel americký zpravodajský kanál. Leif M. Ivarsson seděl v rohu a loupal vejce.

„Andres Enbacka,“ představil se šéf zpravodajství a krátce Veře pokývl.

Enbacka byl generický klon všech mužů, které Vera od svého příjezdu do Stockholmu viděla. Vlasy učesané na pěšinku na straně, volné sako, triko, docela pohledný, ale ne tak hezký, jak si sám myslel. Přes opěradlo jeho židle visel rybářský svetr.

„Vera Bergová.“

Vedoucí redakce zmizela směrem k své kanceláři.

„Sedni si, kam chceš, jen ne na Ivarssonovo místo. To bys tady dlouho nepobyla.“

Vera popošla k psacímu stolu u okna. Podívala se na Kungsholmstorg a svlékla si koženou bundu. Všimla si pohledu vedoucího. Jak si bezostyšně prohlíží její tělo. Zastavil se na ňadrech a zdálo se, že se v duchu nad něčím zamýšlí.

„Zabydlíš se později,“ dodal přesně ve chvíli, kdy si chtěla sednout na odřenou židli. „Jedeš do Märsty. Podezřelá vražda. Mladá žena.“

Mluvil pomalu, jako by každá věta byla rozkazem.

„Teď?“

Nečekala, že ji hned první den zapojí do práce. Nemůže Siggeho brát s sebou na místo činu. Nemohl by třeba pár hodin počkat v redakci?

„No, do zítřka tam nepočká,“ řekl Enbacka. „Fotograf už tam jede. Chtěl jsem ho poprosit, aby na tebe počkal, ale… není to zrovna typ, kterému člověk posadí do auta ženskou.“

„Mám svoje auto.“

Z rohové kanceláře Anity Alsénové na druhé straně chodby se najednou ozval řev.

„Může odsud někdo odvést toho kluka?“

Vera na chvíli zavřela oči.

„Sigge,“ zavolala, popadla koženou bundu a zápisník a svižně vyrazila ke dveřím na schodiště. „Poběž, pojedeme na výlet.“

6

„Jsem tady.“

Tomas se od otevřených garážových vrat díval na vyholený zátylek svého bratra Kristiana. Garáž vypadala stejně, jako když tady byl posledně. Byla zařízená jako klubovna s nízkými pohovkami a konferenčním stolkem. Na kratší stěně, nad televizí, byla přibitá velká švédská vlajka a vedle ní terč na šipky s obličejem zavražděného premiéra Olofa Palmeho. Kristian dřepěl před lednici s prosklenými dvířky a ukládal do ní plechovky piva.

„Dáš si jedno?“ zeptal se, zády pořád otočený k Tomasovi.

„Nezdržím se.“

„Takže jako obvykle. Co tady děláš?“

Kristian zavřel lednici. Narovnal se a Tomas zahlédl černý hákový kříž na jeho paži. Tomas byl ve Västeråsu s ním, když si ho na začátku osmdesátých let nechal vytetovat.

„Dlužíš mi dvacet litrů. Potřebuju je.“

Kristian přešel k jedné z pohovek. Na opěradle ležel zelený bomber. Oblékl si ho na bílé tílko, sedl si na pohovku a zvedl nohy nahoru. Zdálo se, že černá bagančata jsou na vachrlatý stolek příliš těžká.

Když bratr neodpovídal, Tomas se znovu ozval:

„Půjčil jsem ti, abys dal do pořádku tenhle barák, vzpomínáš si? Tys za ty prachy radši odjel do Jugoslávie a vraždil tam nevinný lidi. Teď je chci zpátky.“

„Židáku. Mluvíš jako zasranej židovskej lichvář. Uvědomuješ si to?“

Kristian vstal, došel ke stereu, z cédéček naskládaných na sobě jedno vybral, otevřel ho a disk vložil do přehrávače.

„Pořádáš mejdan?“ zeptal se Tomas.

„Zapomněl jsi, co je za den, bráško?“

Tomas neodpověděl. Kristian se natáhl po otevřené plechovce. Zaklonil hlavu. Dopřál si pár pořádných doušků.

„Je šestého června. Státní svátek téhle země. Kdysi to pro tebe něco znamenalo. Pro mě a pro ostatní, co dneska bez přestání bojujou za nezávislost Švédska, to pořád něco znamená. Takže jo, pořádám mejdan.“

„Prostě mi vrať ty peníze a já půjdu. Nechci žádné problémy.“

Mlčky se na sebe dívali. Kristian opět zvedl plechovku k ústům, dopil zbytek a odhodil ji.

„Nemám je tady. Budu je mít koncem tejdne. Dostaneš ty svoje debilní prachy.“

Tomas z něho nespouštěl oči.

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

Tomas se otočil k odchodu, nechtěl tady být, až se sem začnou hrnout ostatní. Nedokázal snést ani minutu drsného popíjení, nenávisti, dychtění po krvi politiků a přistěhovalců.

„Zdrž se chvíli,“ nabídl Kristian. „Neviděli jsme se celou věčnost.“

„Musím domů za Klarou a dětmi.“

„Jak se mají?“

„Dobře.“

Nakonec si Tomas přece jen sedl na pohovku. Na stolku před ním leželo pár čísel Krve & Cti a pár Bouří.

„Chybíš mi,“ řekl Kristian. „Víš to? Myslím na tebe každej den. Nemusíme se hádat jen kvůli tomu, že uvažujeme rozdílně. Pořád jsme bráchové. Máma by měla radost, kdybysme za ní spolu zajeli do Hallstahammaru. Můžeš vzít i prcky a Klaru.“

„Myslel jsem, že mě a moje kolegy postavíte do řady a odměníte nás kulkou do týlu za to, že jsme sociálním demokratům kryli záda, ne? To jsem vás posledně slyšel zpívat.“

„Dokonce i po konečném vítězství budeme policajty potřebovat. Přimluvím se za tebe.“

„Přijde Peter?“

Peter byl jejich nejmladší bratr. Bylo mu dvaadvacet a pořád bydlel u matky v Hallstahammaru.

„Nejdřív musí v parku, v Kungsträdgårdenu, srovnat čmoudy. Dorazí pozdějc.“

Kristian se zasmál. Tomas mu úsměv neopětoval.

„Musíte toho nechat,“ řekl Tomas. „Je ti pětatřicet, už se na tyhle sračky vykašli.“

Zalitoval toho hned, jak to vyřkl. Jenom se kvůli tomu pohádají. Peter se možná ještě dal zachránit, pořád mohl se svým životem něco udělat. Pro Kristiana už bylo pozdě.

„Kousek odsud našli mrtvou ženu,“ řekl rychle, aby změnil téma.

„Slyšel jsem. Nějakou přičmoudlou. To je pro ty černý tlamy typický, i ve státní svátek se snažej zkazit náladu,“ zachechtal se Kristian.

Přešel ke stereu, stiskl play a zesílil zvuk.

„Tyhle noví kluci z Eskilstuny, Pluton Svea, jsou skvělí,“ podotkl.

Tomas vstal. Napřáhl ruku a Kristian ji přijal.

„Dostaneš svoje prachy.“

Tomas natankoval na čerpací stanici Statoil nedaleko bratrova domu. Snědl párek, vypil mizerné kafe. Otevřel dveře do vlahého večera nastupujícího léta a zůstal sedět na benzince, dokud kolem neprošly směrem ke Kristianovu domu skupinky holých lebek v bomberech. Když uslyšel chraplavé opilé hlasy, trochu zatoužil po sounáležitosti.

V jiném, dřívějším životě býval jedním z nich.

V osm hodin večer se opět vydal do Stockholmu. Vážný hlas rozhlasového moderátora oznamoval, že v centru dochází k nepokojům. Protestní demonstrace. Skinheadi se perou s mladými přistěhovalci. Došlo na potyčky a rvačky, byli tam opilí.

Byl tam i jeho mladší bratr, zapojoval se do násilí. Tomas byl zodpovědný za to, že ho bude chránit, přesvědčí ho, aby se napravil. Otce nikdy neměli, ani jeden z nich. Matčini partneři se nikdy moc dlouho nezdrželi. Když Tomas dojel k mimoúrovňové křižovatce Norrtull, na Stockholm se snesl soumrak. U kongresového Wennerova-Grenova centra zastavil na červenou a zadíval se směrem k ulici Ynglingagatan 5, kdy dříve bydlel krajně pravicový extremista John Ausonius, médii přezdívaný Laserový muž.

Soumrak město proměnil, teď působilo chladně a nepřístupně. Ulice ve Vasastanu byly opuštěné, obyčejní lidé zůstali uvnitř.

Místo aby projel tunelem Klara do Södermalmu, pokračoval rovně a u Sergelova náměstí zabočil doleva do ulice Hamngatan. Spatřil modré majáky a zásahové policejní vozy seřazené na kraji parku Kungsträdgården. Odbočil do Regeringsgatan a zaparkoval volvo. Jakmile vystoupil, uslyšel jekot a výkřiky, které se odrážely mezi kamennými fasádami. Ve vzduchu bylo cítit napětí. Vydal se ke Kungsträdgårdenu. Peter tam někde v tom chaosu byl. Kolem Tomase proběhlo asi deset policistů v bílých přilbách a s napřaženými obušky. Zkontroloval si, že má v náprsní kapse policejní průkaz.

Od Nybroplanu přicházel průvod s pochodněmi. Ve večerním bezvětří švédské vlajky zplihle visely.

Židovské svině, židovské svině!

Tomas se zastavil a opřel se o jeden z podpěrných sloupů Švédského domu.

Sieg heil! Sieg heil!

Pravice vztyčené k obloze.

Zapálil si cigaretu. Průvod demonstrantů zabočil do Kungsträdgårdenu. Přimhouřil oči, ale Petera mezi nimi nikde neviděl. Ale možná je od nich příliš daleko. Z jeho místa vypadaly holé lebky téměř stejně.

Co by vlastně udělal, kdyby Petera objevil? Proklestil by si cestu mezi policisty a odpůrci demonstrantů, vmísil se do průvodu a bratra odtamtud vytáhl? Zmlátili by ho dřív, než by se tam dostal. Odhodil cigaretu, zapálil si novou a vydal se zpět k autu. Peter byl ztracený. Alespoň pro dnešní večer.

V duchu se vrátil ke Klaře. K jejímu zklamanému pohledu. Típl cigaretu, nastoupil do auta a otočil se. Když míjel Sergelovu fontánu, všiml si policejního transportéru před jednou z cestovních kanceláří na Sveavägen.

U výlohy stála řada skinheadů. Dlaněmi se opírali o sklo, předkláněli se, nohy rozkročené. Kolikrát takhle stál i on? Zadržené prohledávala dvojice pořádkových policistů. Tomas zahlédl svého mladšího bratra a zajel k obrubníku. Klíč nechal v zapalování. Naklonil se k odkládací přihrádce a vytáhl z ní pouta. Pak vystoupil a šel k policistovi, kterého znal od vidění. Jmenoval se Gunnarsson a na policejním oddělení v Norrmalmu byl jedním ze zastánců tvrdé linie. Mávnutím dal Tomasovi najevo, že ho poznává, a on tedy nechal průkaz v kapse.

„Co provedli?“ zeptal se.

„Na Plattanu,“ použil hovorový název pro Sergelovo náměstí, „zmlátili černocha.“ Gunnarsson mávl rukou v rukavici směrem k náměstí.

„Hodně?“

„Ne tolik, kolik měli.“

Několik skinheadů se ohlédlo. Tomas promluvil tišeji.

„Tamhleten. To je můj brácha,“ kývl směrem k Peterovým zádům.

Gunnarsson na chvilku odvrátil pohled.

„Tak vezmi bráchu domů.“

Tomas přistoupil k Peterovi, který ho roztrpčeně pozoroval. Ostatní skinheadi si mezi sebou začali mumlat. Gunnarsson na ně zařval, ať drží huby.

Peter se obrátil a zasmál se. Nejistě se pohupoval. Vyholená hlava se mu leskla potem, oči se třpytily opilostí. Tomas si všiml, že triko, které Peterovi vykukovalo pod rozepnutým bomberem, je zakrvácené.

„Ruce za záda,“ přikázal Tomas.

„Do prdele, děláš si srandu nebo co?“

Tomas ho rázně otočil, přitiskl k výloze a nasadil mu pouta.

„Co blbneš?“ zablekotal Peter.

Tomas ho vzal za paži a táhl k volvu. Otevřel dveře a posadil ho na místo spolujezdce.

„Zkurvenej zrádče,“ řval Peter, když Tomas zabouchl dveře a obešel auto, aby mohli odjet.

Peterův hlas utlumilo okénko, zněl cize a vzdáleně, jako kdyby přicházel z jiných časů.

7

Centrum Märsty křižovaly přízraky. Alkoholici, feťáci, sociální případy. Všichni se stejným prázdným pohledem. Lidé, které nikdo neviděl, které nikdo vidět nechtěl.

Vera zajela Saabem 900 na parkoviště před policejní stanicí a vystoupila. Podívala se do bočního zrcátka a rtěnkou si poupravila nalíčení, které si nanesla, než se v podvečer vydala do redakce. Cítila se hloupě, kdykoli se namalovala, jako by se snažila být někým jiným, pro muže atraktivnější verzí sebe samé.

Pro Siggeho vytáhla z kufru konzervu oliv.

„Nakreslíš mi obrázek? Do našeho nového bytu potřebujeme pár nových obrazů.“

„Jaký bys chtěla?“

„Namaluj něco, co máš hodně rád.“

„Dobře.“

Policejní stanice v Märstě byla zamčená, ačkoli v několika oknech se pořád svítilo. Vera neviděla žádné jiné novináře, předpokládala, že zástupci Expressenu a Aftonbladetu jsou na místě činu. Hovoří se znepokojenými sousedy a fotí policejní pásku. Usoudila, že jediná šance na získání unikátního příběhu se nabízí tady, kde mohla začít vyzvídat u policistů, nechat je, aby jí něco prozradili. S trochou štěstí by mohla vidět, jak někoho podezřelého vedou k výslechu. U místa činu se navíc mohla stavit cestou domů, až Sigge usne.

Rozhlédla se a spatřila dva uniformované policisty, šli k hlídkovému vozu. Prsty si rychle prohrábla nedbalý účes na pěšinku na straně. Prohlédla se ve výloze a zastrčila si svetr do džínů s vysokým pasem. Vypadala dobře a uvědomovala si to. A muži ji v tom utvrzovali. Ale až s Jonnym cítila, že ji skutečně vnímá. Vidí v ní víc než jen pouhé tělo.

Spěchala, aby dostihla policisty, kteří mezitím došli k autu.

„Vera Bergová, Kvällsposten.“

„Lituji, nemáme vám co říct,“ odpověděl jeden z nich, ani se nepředstavil. „Musíte se obrátit na velitele.“

Vera zariskovala. Vrah byl téměř vždy z blízkého okolí oběti.

„Ale přivezli jste manžela. Podezíráte ho?“

Policista strnul.

„Jde jen o výslech,“ řekl rychle. „Čistě o získání informací. Ale nesmíte mě citovat.“

„Je stále na stanici?“

Muž se pousmál a povytáhl obočí. Pochopil, že Vera blafovala. Kdyby věděla, že manžela přivezli na stanici, věděla by i to, zda ho pustili domů nebo ne.

„Na vašem místě bych tady ještě chvíli zůstal. Mohlo by se vám to vyplatit.“

O půlhodiny později vyklopýtal z policejní stanice nějaký muž. Zůstal stát na chodníku, jako by netušil, kterým směrem se vydat. Vera k němu opatrně přistoupila a představila se. Leskly se mu oči. Zarudlé od pláče.

„Ne dobře švédsky,“ řekl.

„Anglicky?“

„Anglicky dobrý.“

Jmenoval se Elvedin Alihodzič a bylo mu asi pětatřicet. Černovlasý, útlá ramena, vyzařoval z něj smutek. Na sobě měl obnošené džíny a příliš velké triko s reklamou na švédský komediální seriál Solstollarna, které zřejmě dostal ze sbírky oblečení pro nově příchozí uprchlíky. Vyprávěl, že do Švédska přišli s manželkou Nadijou teprve před rokem.

„Myslel jsem, že o ni přijdu ve válce,“ řekl. „Ne tady.“

Odmlčel se.

„Mysleli si, že jsem ji zabil. Že jsem to udělal já.“

Rozplakal se. Jako by nechápal, jak ho policie může z něčeho takového podezírat. Copak by dokázal svou ženu zabít? On, který ji tolik miloval. On, který se plížil lesy plných nášlapných min, aby se s ní znovu shledal v uprchlickém táboře v Chorvatsku.

Než Vera pokračovala v rozhovoru, dopřála mu trochu času, aby se vzpamatoval.

„Povězte mi, co se dneska stalo.“

„V noci uklízím v nedaleké továrně. Zrovna jsem dostal pracovní povolení. Ráno jsem se vracel na kole domů a zastavil jsem se pro chleba. Nadija miluje čerstvě upečený. Vlastně si ho nemůžeme dovolit, ale chtěl jsem ji překvapit. Když jsem přijel k centru pro uprchlíky, stála tam dvě policejní auta. Dál už si nic nepamatuju.“

„Víte, co se vaší ženě stalo?“

„Ne. Policie nic neřekla. Jen že je mrtvá. Že ji někdo zabil.“

Vera ho poprosila o Nadijinu fotografii. Vyndal popraskanou koženou peněženku. Třesoucí rukou vytáhl zažloutlý snímek a podíval se na něj. Zdálo se, že ho předává jen nerad.

„Vrátím vám ho. Slibuju,“ řekla Vera.

Elvedin párkrát zamrkal. Nakonec jí černobílou fotku podal.

Vera šla zkontrolovat Siggeho, ale vtom se otevřela brána na policejní parkoviště. Doběhla tam a zastavila civilní policejní auto, které právě vyjíždělo.

Policista stáhl okénko a Vera se představila. Muž na chvíli zaváhal, vypadalo to, že zvažuje, zda s ní mluvit nebo ne. Pak se usmál, vyklonil se a silnou paží se opřel o dveře.

„Jerker Wretström,“ řekl. „Vedu vyšetřování. Na vraždy se teď posílají takové kočky?“

Sklonila se k němu.

„Očividně. Vadí vám to?“

Prohlédl si ji, jako by byla kus masa.

„Ne, právě naopak.“

„Je manžel stále podezřelý?“

„Ne, pustili jsme ho. Zatracený chudák. Byl v práci, když se to stalo. Má alibi.“

„Proč to vyšetřujete jako vraždu?“

„No, zaprvé byla uškrcena a zadruhé znásilněna.“

„Jak víte, že byla znásilněna? Vždyť ještě nemůžete mít zprávu ze soudního, ne?“

„Neměla kalhotky.“

„Někdo odnesl její kalhotky?“

Při Wretströmových slovech si vybavila znásilnění, o němž minulé jaro psala v Malmö. Vera dělala rozhovor s obětí, mladou dívkou jménem Mersiha Selimovičová. Zmínila se, že pachatel jí sebral kalhotky. Škrtil ji, dokud neomdlela.

Z případu se stal jeden z mnoha příběhů, které pár dní figurují v novinách a pak na něj všichni kromě oběti zapomenou. Pokud si to Vera dokázala správně vybavit v paměti, pachatele nikdy nenašli. V honbě za sólokaprem její mozek oba případy automaticky spojil. Jenže si uvědomovala, že chybějící kalhotky a škrcení není v sexuálně motivovaných zločinech nic zvláštního. Tahle souvislost nic neznamenala.

„Jak víte, že kalhotky měla, když šla ven?“ zeptala se.

„Copak vy snad chodíte naostro?“

Wretström se zeširoka usmál. Vera slyšela, jak policista těžce dýchá.

Pak zvážněl. Jako by mu došlo, že zašel příliš daleko.

„Ode mě to nemáte, rozumíme si? Nazvěte mě zdroj nebo jak chcete. Jasně, že měla kalhotky. Byla to muslimka. Kruci, spíš se divím, že neměla pás cudnosti.“

Než odjel, Vera ho požádala o vizitku. Přestože byl nechutný, mohl z něj být dobrý zdroj. Nejnadrženější kreténi jsou často nejpoužitelnější idioti.

Cestou k autu si vizitku prohlédla. Wretström byl komisař. Zajistit si tak vysoce postavený zdroj byla vážně klika. A navíc hned první den v práci.

Když otevřela dveře od auta, Sigge se hrbil na místě spolujezdce a hrál si se zeleným nakladačem klád. Přenášel po sedadle dřevěné klacíky. Krabička s fixami ležela vedle něho, ale nakreslený obrázek sklouzl na rohož před ním.

„Ahoj, broučku, promiň, že to trvalo tak dlouho. Zabavil ses?“

Sigge pokrčil rameny.

„Chceš vidět můj obrázek?“

„Samozřejmě.“

Než se stihla sklonit, aby ho zvedla, zazvonil jí mobilní telefon. Všimla si, že předvolba je 040. Malmö.

„Kde jsi?“ zeptal se hlas na druhém konci. „A Sigge?“

Jonny. Proklínala se, že byla tak hloupá a hovor přijala. Jenže tohle číslo neznala. Jonny musel volat z klubovny nebo od nějakého kamaráda.

Dala chlapci znamení, aby mlčel. Jonny nevěděl, že chlapec je s ní.

„Já už takhle dál nemůžu,“ řekla. „Je konec.“

„Ptám se, kde je Sigge?“

„Nechala jsem ho na sociálce.“

Jonny několik sekund mlčel. Vera zatajila dech a zašilhala po Siggem. Pochopil, že mluví o něm? Klučinu však pohltila práce s nakladačem. Vydával dramatické zvuky, když se jím poskládané klády skulily. Zasyčela na něho, aby se ztišil.

„Jak jsi to, kurva, mohla udělat? Po všem, co jsem pro tebe udělal?“

Znělo to smutně. Bylo ale slyšet, že je pořád sjetý. Chraptěl. Nos měl ucpaný. To nebyl Jonny, do kterého se zamilovala.

„Co jsem měla dělat? Žiješ si svůj vlastní život. Bez nás.“

„Dal jsem ti všechno, co jsem měl. Všechny bomby. Všechny kámoše, co dali Kvällspostenu rozhovor. A ty mi sebereš dítě. Beze mě jsi zasraná nicka.“

Smutek se změnil ve vztek. Slova syčel skrz zaťaté čelisti. Určitě si vzal perník.

„Koukej zařídit, ať se Sigge vrátí domů. Nemůžeš jim dát mýho kluka, rozumíš?“

„Moc dobře víš, že tam je mu líp.“

Zdálo se, že Jonny neposlouchá.

„Visíš mi třicet litrů. Zaplatil jsem tu tvoji zkurvenou studentskou půjčku, vzpomínáš si?“

Když Vera neodpovídala, zařval:

„Chci svoje zasraný prachy. Buď jsi se mnou, nebo proti mně. To je kurva rozdíl.“

Veru začalo nepříjemně tlačit na prsou. Tlak vystřeloval i do paže. Měla pocit, že dostane infarkt. Jak pak dokáže Siggeho ochránit?

„Dávej si bacha,“ pokračoval Jonny. „Ve Stockholmu znám pár týpků, malej kšeftík pro mě sfouknou moc rádi. Kdykoli se ti můžou objevit u dveří a pak…“

Vera ukončila hovor. Ruka se jí třásla.

„Kdo volal?“ zeptal se Sigge.

„Jen jeden kamarád. Nevede se mu moc dobře. Můžu si teď prohlédnout ten obrázek?“

Sigge se natáhl po papíru, v jednom rohu byl trochu pomačkaný a ušpiněný. Namaloval sebe, jak se před malmöským nákupním centrem Triangeln drží táty za ruku.

8

Tomas stáhl okénko, aby vyvětral těžký alkoholový odér, jenž zaplnil celou kabinu vozu, a snažil se zarazit opilecké kecy, které vycházely z úst mladšího bratra.

„Chci do války jako ty. Jako Kristian. Chci tam a budu střílet lidi.“

Tomas se úkosem podíval na bratra.

„Nevíš, o čem mluvíš. Nevíš, co je válka, co s lidmi dělá.“

Peter pokračoval:

„Budu znásilňovat muslimský děvky. Vrazím do nich péro, jak to oni dělají našim ženským.“

Tomas sevřel volant. Zbělely mu klouby, zatímco Peter dál blekotal, že se připojí k těm, co hodlají Balkán očistit od muslimů.

Bratr začal pořvávat bojovou píseň. Pochodující holínky, prolitá krev, bílí hrdinové, židovští ničemové.

Minuli Slussen a Tomas zaparkoval u ulice Gamla Lundagatan.

„Kam jdeme?“ zeptal se Peter.

Jenže Tomas nepřítomně zíral na fasádu před chladičem auta.

„Zbláznil ses nebo co? Co tady sakra děláme?“

Tomas otevřel přední dveře, vytáhl Petera ven a strkal ho před sebou malými uličkami vedoucími k vyhlídce na skalnatém kopci Skinnarviksberget. Peter s rukama spoutanýma za zády neohrabaně klopýtal.

„Nech mě jít. Kam mě kurva táhneš?“

Tomas pevněji sevřel límec Peterova bomberu. V bratrovi se poznával. V obou svých bratrech. Nejen co se týkalo vzhledu, ale i v nenávisti, touze po násilí. Ve svých nejchmurnějších náladách si přiznával, že právě proto opustil svou rodinu a odjel do války v Bosně. Kvůli násilí. Dobrodružství. Avšak nic nebylo tak, jak si představoval.

Okna v památkově chráněných starobylých dřevěných domcích byla temná. Za nimi spali dobře situovaní stockholmští bohémové a umělci. Bratři došli na vyhlídku. Pod nimi se rozprostírala zátoka Riddarfjärden, naproti, za vodou, se zvedal ostrov Kungsholmen. Se svými třiapadesáti metry nad hladinou moře byla vyhlídka nejvyšším bodem v rámci města.

„Proč jsi mě sem přivedl?“

Peterův hlas zněl nejistě, krátká procházka otupila jeho sebedůvěru. Na vyhlídce nebyla ani noha. Foukalo. Tomas usadil bratra na lavičku.

„Musíš z hnutí vypadnout. Přestat mluvit tak, jak mluvíš. Vůbec nevíš, o čem je válka, co se tam děje. Já to viděl, není to takové, jak si našinec myslí, když dřepí na bezpečném Severu a kecá s kámoši.“

Bratr na něho nechápavě zamrkal.

„Viděl jsem mrtvé ženy, mrtvé děti. Ve Stupni Do jsem ve sklepě na brambory našel tři mrtvé ženy. Krky podříznuté, každá kulku v hlavě. Když jsme mrtvoly táhli ven, jedné z nich vypadl z podpaží zatracený granát. Rozumíš? Zaminovali mrtvou ženskou.“

Peter si olízl rty.

„Chápeš tu bezmoc, jakou cítí znásilňovaná žena, která nemá kontrolu nad svým tělem a nějakej křenící se cizí chlap do ní strká všechno možný?“

Peter zaklonil hlavu a začal lamentovat:

„Hergot, sklapni. Řečníš jako komouš. Je to válka. Ve válce se tohle stává.“

Tomas se k němu naklonil tak blízko, až se téměř dotýkali nosy.

„Nemáš ani ponětí, co je válka!“ křičel. „Netušíš, co s člověkem udělá.“

Bratr mu naštvaně opětoval pohled.

„Dřív s tebou bejvala větší sranda. Slyšel jsem, jak jsi vyváděl. Bejval jsi jeden z těch vepředu a teď je z tebe zkurvenej židovskej přisluhovač. Muslimský děvky jsou na hovno, proč se o to staráš? Ty mi nebudeš říkat, co mám…“

Tomas ho praštil čelem do nosu, až to tupě křuplo. Peter trhl hlavou dozadu. Zařval bolestí. Tomas ho pozoroval, cítil, jak mu v těle tepe a roste dávné nutkání ubližovat. Bratrovi se z nosu řinula krev na bílé triko, vsakovala se do bavlny. Přestal ječet, svěsil hlavu a tlumeně naříkal. Tomas vyčkával.

Peter zvedl hlavu, podíval se na něj a zasmál se. Po zubech mu stékala krev, barvila je do ruda.

„Pojedu tam a v tý zasraný rozvojový zemi podříznu krk úplně všem, odrovnám úplně každýho. Nemůžeš mi v tom bránit.“

Tomas ho postavil na nohy. Dotáhl ho na okraj srázu. Peter se bránil a kopal. Na kraji plošiny Tomas pravačkou chytil řetízek pout a levačkou zatlačil Petera mezi lopatky. Klouby v bratrových ramenou praskaly. Tělo prakticky viselo nad srázem. Peter v záchvatu paniky řval, jekot vycházející z jeho hrdla se mísil se vzdálenými zvuky města.

„Chtěl jsi vědět, co je válka. Tak tady ji máš,“ řekl Tomas. „Je to páchání násilí. Válka je bezmoc, kdy jsi vydán na milost někomu silnějšímu. Válka na tebe pořád číhá. Válka nikdy neskončí, Petere, zuří v tobě dál, i když sis už myslel, že se ti podařilo utéct.“

Tomas zmlkl. Bratrův divoký řev dál trhal noc na kousky. Po půl minutě ho Tomas přitáhl zpátky. Peter se na útesu zhroutil na hromádku, lapal po dechu. Tomas se k němu sklonil, odemkl pouta, strčil je kapsy a vydal se k autu.

9

V jednu hodinu v noci z pondělí na úterý Vera zaparkovala před redakcí na Kungsholmstorgu. Po obloze se táhly oranžové pruhy a dodávaly Stockholmu snovou atmosféru. Sigge spal na zadním sedadle. Usnul už ve chvíli, kdy Vera jela z policejní stanice na místo činu, aby si promluvila se svědky a zneklidněnými sousedy. Přehodila přes chlapce koženou bundu, pak vystoupila a zkontrolovala, že dveře jsou zamčené.

V redakci potkala Anitu Alsénovou, která od zpravodajského pultu odesílala poslední texty do centrální redakce v Malmö.

Pootevřené dveře v nejvzdálenějším konci osmipokojového bytu vedly do místnosti Skandinávské fotografie. Vera zahlédla televizi, běžel v ní pornofilm s vypnutým zvukem. Ve švédských redakcích bylo noční vysílání TV1000 standardním doplňkem.

Vera myslela na Lizu, redaktorku, která se loni v redakci v Malmö snažila dosáhnout zákazu porna. Přemluvila několik žen pracujících v redakci, aby podepsaly petici, a se svým požadavkem se následně vydala na odbory. Druhý den odborový předák vystřihl Lizin obličej, nalepil ho na porno fotku a k velkému obveselení vystavil před šéfredaktorovou kanceláří. Vera petici nepodepsala. Styděla se, když se celá redakce Lize smála, ale nehnula ani prstem, aby jí pomohla.

Zatímco se večerní zpravodajské fotky přenášely telekomunikačním kabelem do Malmö, fotograf ve fotomístnosti si nalil pivo a sedl si do křesla. Pro rozptýlení sledoval v televizi detailní záběry pohlaví penetrovaného rychlostí připomínající sbíječku.

„Na tu vraždu jsem vyblokovala jednu stranu,“ ozvala se Anita Alsénová. „Čtyři sloupce. Máš nějaké zajímavé detaily?“

„Docela slušné,“ odpověděla Vera. „Když to schválí vedoucí vydání, můžeme mít jméno a fotku oběti. Byla uškrcená. A chyběly jí kalhotky.“

„Skvěle. Takže znásilnění?“

„Ano, nebo to alespoň můžeme naznačit. Policie to zatím nemá potvrzené.“

„Dobrá práce, Vero.“

Vera si oddechla. Takový nový začátek potřebovala. První den proběhl nad očekávání dobře.

„Je to vlastně hodně dojemné,“ pokračovala. „Manžel a oběť přišli do Švédska jako uprchlíci teprve před rokem. Jen si to vezměte, utéct před válkou a potom být zavražděna v bezpečném Švédsku.“

Anita Alsénová vytáhla cigaretu a zapálila si.

„Oběť je tedy imigrantka?“

„Ano.“

Šéfová si nepatrně povzdechla.

„Od případu Laserového muže čtenáře už mrtví přistěhovalci tak neberou.“

Vera přikývla. Připadalo jí, že Alsénovou zarmoutila.

„Hm, takže bude stačit jeden sloupec,“ rozhodla šéfka. „Nezapomeň se zmínit o kalhotkách.“

Vera si zase sedla k psacímu stolu a podívala se ven na auto, v němž spal Sigge. V dálce houkala siréna. Na ulici se prali dva ptáci. Na počítači značky Tandy naťukala tisíc dvě stě znaků a text odeslala do Malmö. Snažila se nemyslet na to, co Jonny udělá, až zjistí, že odvezla Siggeho.

Středa 8. června 1994

10

Vlak se naklonil a Micael Bratt málem ztratil rovnováhu. Udržel se na nohou jen díky tomu, že se opřel o okno. Zanadával a pokračoval k jídelnímu vozu. Cítil pohledy ostatních cestujících. Některé dny se na ně zlobil, na ty ubožáky s vykulenýma očima, kteří na něho ve Švédsku zírali, ať byl kdekoli, ale dnes měl dobrou náladu.

Nesl igelitku s lahví vína, dnešním Expressenem a filmovým scénářem. Do začátku natáčení ve Falunu pořád zbývaly tři dny. To znamenalo tři dny pití a zábavy. Hned dnes večer sbalí nějakou místní krásku a vezme ji do Městského hotelu, kde mu agent zamluvil pokoj.

Vstoupil na přechodový můstek mezi vagony. Rachocení vlaku zesílilo a na chvilku ho obklopilo ohlušující dunění, ale jakmile otevřel dveře, rámus utichl. Ve frontě u baru stáli čtyři lidé, pár dalších sedělo u stolů. Vonělo to tam jídlem ohřátým v mikrovlnce a vaječnými sendviči.

Za okny se míhal kraj Dalarna.

Z jídelního vozu odcházela mladá žena s usmrkaným klučíkem, a sotva ho spatřila, vytřeštila oči.

„Nejste Micael Bratt?“ zeptala se výrazným místním dialektem.

„Jsem, kotě.“

Prohrábl chlapci vlasy.

„Co tady děláte?“ zeptala se.

„Mám tady práci.“

Usmála se na něho.

„Mohl byste se mi podepsat? Samozřejmě jen jestli vás to moc neobtěžuje.“

„To by asi šlo zařídit,“ mrkl na ni.

Byla přitažlivá. Ne že by mu z ní spadla brada, dozajista už měl větší krasavice. Na jeden večer ale stačila.

„Jak se jmenuješ?“

„Veronika.“

„No, moje jméno už znáš,“ podal jí ruku.

„Ano, to znám,“ řekla.

Zvedl z jejího tácu ubrousek, vzal si propisku, kterou mu podávala.

„A kdepak vy dva bydlíte?“ vyptával se zvědavě, jako by jen udržoval společenskou konverzaci, zatímco se podepisoval.

„Ve Falunu.“

Micael ji změřil pohledem, obrátil ubrousek a napsal jméno svého hotelu a číslo pokoje.

„Jestli se chceš pobavit, stav se v osm večer,“ řekl tiše.

Věnoval jí úsměv, podal ubrousek a postoupil ve frontě o krok vpřed.

Když se dostal na řadu, koupil si oblíbené skandinávské jídlo pyttipanna, nadrobno nakrájené osmažené maso s cibulí, vejci a bramborami, usadil se u stolu u okna a z igelitky vytáhl napůl vypitou lahev červeného. Víno si nalil do papírového kelímku. Pít alkohol ve vlaku bylo sice zakázáno, ale kdo by si to dovolil říct jemu? Vytáhl vytištěný filmový scénář. Na titulní straně stálo Hon. Určitě nějaká mizerná detektivka, ale platili dobře. A časový rozpis natáčení ve Falunu také nevypadal moc náročně.

Jiní herci by na takový film byli moc nóbl a ohrnovali by nad ním nos, ale Micael ne. Měl za sebou léta dřiny a odříkání. V šestačtyřiceti už nechtěl hrát na malých scénách, recitovat Shakespeara a vystupovat ve špatně větraných suterénech. Byl skutečný umělec, a jestli kritici chtějí, ať si do novin klidně napíšou, že se zaprodal. Šlo jen o závist, o nic jiného. Obyčejnou švédskou závist. Micaelovi se dařilo, a to jak profesně, tak finančně. Minulý týden jeden časopis udělal průzkum, a podle něj byl Micael mužem, s nímž chtěla prožít románek většina Švédek.

Listoval scénářem. Byl to samozřejmě odpad. Přesně jak si myslel, bude hrát drsného policajta se zálibou v ženách a alkoholu. Prokousal se pár stranami mizerného dialogu, ale rychle ho to otrávilo, složku odložil a soustředil se na popíjení a pozorování krajiny. Občas píchl vidličkou do jídla, ale nic nesnědl. Začínal cítit, že je podroušený.

Nakonec vstal. Posbíral scénář, nacpal ho do igelitky, ale prázdnou lahev od vína nechal stát na stole. Čekající ve frontě na jídlo na něho bezostyšně civěli.

Vydal se jídelním vozem ke svému místu ve vagonu první třídy. Když míjel mladý pár, který u stolku popíjel kávu, vlak se zase naklonil. Tentokrát se Micael na nohou neudržel, spadl na mladíka a ten si kafem polil světlemodré volné džíny. Zaklel a rázně Micaela odstrčil.

„Nesahej na mě, ty zmetku,“ zasyčel Micael.

Mladík se zatvářil překvapeně.

„Vždyť vy jste spadl na mě, neměl byste se chovat slušně a omluvit se?“

Micael se na něho znechuceně podíval.

„Jsi jen neschopnej zoufalec, dřepíš si tu a jsi nespokojenej, chudej a hnusnej. Jdi k čertu!“

S mumláním procházel vagony. Ztěžka dosedl na své místo. Okolní zvuky utichly, rozhostilo se ticho. Pak sebou trhl a otevřel oči. Smutný průvodčí si ho s potutelným úsměvem prohlížel.

„Jsme ve Falunu.“

11

Stockholmské oddělení násilných trestných činů sídlilo v šestém patře policejního ředitelství na Kungsholmenu. Přibližně padesát členů týmu vyšetřovalo vraždy, loupeže a násilné skutky spáchané ve městě. Po ranní poradě, během níž vyšetřovatelé probrali staré i nové případy, zůstali v místnosti sedět ti, kteří pracovali na velkých kauzách, měli další separátní schůzi.

Tomas mezi ně nepatřil. Právě vyšetřoval napadení v hospodě U Bratra Tucka. Do práce si přinesl Expressen vyzdobený na titulní straně fotografií premiéra Carla Bildta a s denním tiskem se usadil v kantýně. Klara odjela s dětmi na venkovskou usedlost svých rodičů v dalarnském Rättviku. Přemýšlel, jestli bude chtít, aby za nimi na víkend přijel, nebo jestli raději zůstane s dětmi sama. Mlčela od chvíle, co se od Kristiana vrátil s prázdnýma rukama. Chápal ji. A uvažoval, co by si myslela, kdyby věděla, co provedl.

Rozložil si noviny na stole a stihl přečíst jen pár vět, než ho někdo vyrušil.

„Wolfe, nevíš, kde je Johansson?“

„Provedu,“ odpověděl poslušně Tomas.

„Idioti,“ zamumlal Tomas.

12

13