ORIGINALLY PUBLISHED IN 2023 BY HARPER,

AN IMPRINT OF HARPERCOLLINSPUBLISHERS.

COPYRIGHT © 2023 BY DAN ARIELY.

TRANSLATION © SVATOSLAV GOSMAN, 2024

COVER DESIGN © TOMÁŠ CIKÁN, 2024

ALL RIGHTS RESERVED.

ISBN 978-80-7696-022-0

Tato kniha se věnuje lidem, kteří uvěřili mylným přesvědčením. Pomohla mi pochopit jejich pohled na realitu, a mohl jsem tak postupně lépe porozumět světu, který společně sdílíme. Mnozí z nich byli zpočátku mými osobními oponenty, ale stali se mi nakonec antropologickými průvodci. A několik málo z nich se zvláštním způsobem proměnilo v osoby, které nejsou tak úplně nepodobné přátelům. Vám patří moje hluboké poděkování za váš čas a za poučení.

OBĚTÍ DÉMONIZACE /
Úvod, který byste si měli přečíst, navzdory tomu, že patříte k lidem, kteří obvykle úvody ke knihám přeskakují

Nikdy si nepředstavujte, že vidíte sami sebe tak,
jak se zdáte ostatním, protože představa,
jakou máte o sobě, se jim bude zdát nepravdivá.
LEWIS CAROLL, ALENKA V ŘÍŠI DIVŮ V KRAJI ZA ZRCADLEM

„Dane, nemohu uvěřit tomu, jakým člověkem jste se stal. Jak je možné, že se z vás stal takový sobec? Jak jste se jen mohl tak strašně proměnit?“

Jméno odesilatelky tohoto e-mailu jsem znal – byla to Sharon, žena, se kterou jsem se seznámil před několika roky. Požádala mě tehdy, abych jí pomohl s přípravou workshopu na téma Změny chování, který pořádala pro svou firmu. Když jsem jí pak pomáhal, stálo mě to tři hodiny času, a navíc jsem zdarma do její práce přidal podstatné myšlenky. Po workshopu mi zavolala a poděkovala mi a to byl konec našeho vzájemného vztahu. Tedy až do 20. června roku 2020, kdy jsem od ní dostal tento podivný a nejasný vzkaz.

Okamžitě jsem se ozval: „Co přesně máte na mysli?“

Její odpověď obsahovala několik odkazů, a když jsem je rozklikl, zjistil jsem, že jsem se vydal na jednu z nejvíc znepokojivých, ale zároveň fascinujících cest svého života. Měl jsem dojem, jako bych se pohyboval na samém okraji mně známé reality, a když jsem roztáhl oponu, zjevil se za ní jakýsi paralelní svět, ve kterém se někdo s mou tváří, mým hlasem a pod mým jménem dopouštěl zlých skutků ohrožujících v globálním měřítku celé lidstvo. A dělal jsem to už nějakou dobu! Připadalo mi to celé jako scéna z nějakého sci-fi filmu. Odkazy, které mi Sharon poslala, mě přesměrovaly k mnoha webovým stránkám, na nichž jsem byl vykreslený jako „hlavní strůjce myšlenek“, pokud jde o podvod s „takzvaným Covidem-19“, a lídr údajného spiknutí s názvem „Agenda 21“. V tomto paralelním světě jsem byl se svými údajnými přáteli, Ilumináty, spolčený s Billem Gatesem. Měli jsme vymyslet ďábelský plán na aplikaci jisté vakcíny ženám s cílem vyvolat u nich neplodnost, čímž by se zmenšila světová populace a zároveň by následně vznikl mezinárodní systém očkovacích pasů umožňující těm, kdo jsou u moci (tedy zde údajně Bill Gates, zmínění Ilumináti a já), sledovat pohyb všech lidí po celém světě. Mnozí autoři online příspěvků tyto myšlenky ještě dále rozvedli a tvrdili, že spolupracuji s vládami na plánu, jak kontrolovat jejich občany a manipulovat s nimi.

Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet. Četl jsem dál a začal jsem se smát. Koneckonců, bylo to absurdní – a jak tušíte, byly to nehorázné lži. Mé jediné spojení s Billem Gatesem se zužovalo na jednu krátkou studii, kterou jsem dělal pro Nadaci Billa a Melindy Gatesových. Týkala se výživy dětí a odehrála se už před pár lety. Rozhodně jsem nikdy nebyl ve spojení s Ilumináty (a dokonce i kdybych o to stál, ani bych nevěděl, jak takovou věc zařídit). Žádná vakcína proti Covidu-19 v té době ještě nebyla schválená a já jsem se nijak neangažoval při jejím vývoji. A pokud jde o moji poradenskou činnost pro vlády, něco takového jsem sice dělal, ale moje rady se omezovaly na témata, jak motivovat lidi k dodržování pandemických omezení a k nošení roušek, jak efektivněji rozdělovat finanční pomoc, jak navýšit motivaci studentů a učitelů a jak snížit rostoucí trend domácího násilí. Považoval jsem se za člověka, který neúnavně pracuje na tom, aby se věci zlepšily, ale přesto tu byl velký počet lidí, kteří mě přirovnávali k šéfovi nacistické propagandy Josephu Goebbelsovi, oddanému pomocníku Adolfa Hitlera. Nemůže jít náhodou o nějaký špatný vtip? Nebo nejde snad o nějaké bizarní nedorozumění? Něco takového přece nemůže nikdo myslet vážně.

Nicméně jsem dál pročítal do hloubky odkazy na internetu a vypadalo to, že existuje hodně lidí, kteří všechny tyto lži berou naprosto vážně. Posty týkající se mojí osoby měly tisíce komentářů. Moje „temné já“ se objevovalo v neobratně vyrobených videích (někdy jsem byl dokonce v nacistické uniformě), pokaždé jsem měl opovrženíhodné úmysly. Na jednom konferenčním panelu se diskutovalo o mých charakterových vadách a hanebných záměrech. Ozvaly se hlasy žádající uspořádání nového „norimberského procesu“, který by mě jistě shledal vinným a odsoudil mě k všeobecnému opovržení.

Po několika hodinách věnovaných četbě příspěvků a sledování videí jsem už neviděl celou věc tak zábavnou. Ve skutečnosti jsem cítil vnitřní bolest a byl jsem zmatený. Zvlášť když jsem později pochopil, že lidé, kteří všem těm lžím o mé osobě uvěřili, nebyli zdaleka jen pro mě úplně cizí lidé, ale že do této skupiny patřili i lidé, kteří dříve studovali moje práce a měli k nim respekt. A byli zde dokonce i lidé, kteří mě osobně znali už několik let. Jak jen mohli uvěřit v něco tak špatného? Tehdy jsem si samozřejmě myslel, že kdybych měl příležitost promluvit si s nimi, rychle by pochopili, že jde o omyl, a celé tohle šílenství by ustalo. A možná že by se mi i omluvili.

Všiml jsem si, že vůdčí osoba všech diskusí, jakási Sara, zveřejnila svoje telefonní číslo. Byla to ona, kdo chtěl, aby se uspořádal proces odsuzující mou činnost. Byla si totiž absolutně jistá, že jakmile se zveřejní moje zločiny proti lidskosti, budu viset ostatním pro výstrahu a dav bude mou smrt oslavovat a radovat se z ní. Rozhodl jsem se, že jí zavolám a uvedu věci na pravou míru. Ostatně, co zlého se může stát?

Dopadlo to úplně jinak, než jsem očekával – tedy špatně. Z různých důvodů, které jsou jasné každému, kdo někdy v minulosti zkusil změnit názor druhé strany neohlášeným telefonátem. Jenže já jsem tehdy moc nepřemýšlel, protože jsem byl z hloubi duše uražený a plný emocí. Poté co jsem se představil, jsem Saře řekl, že chci uvést věci na pravou míru a že se mě může zeptat na cokoli, co se jí zlíbí. Její první série otázek mě překvapila. Ptala se mě na můj názor na to, co se děje. Když jsem začal mluvit o Covidu-19, okamžitě mě zastavila.

„Ne, ne, ne, mě zajímá to, jak podle vás všechno kolem Covidu-19 zapadá do kontextu Agendy 21 a plánů globalistů?“

„Já ani nevím, co Agenda 21 představuje,“ odpověděl jsem, „a nejsem si jistý, jaké globalisty máte na mysli.“

„Nehrajte si přede mnou na neviňátko,“ odpověděla. „Vím dobře, kdo jste a co děláte.“

A pak změnila téma a chtěla vědět, na jakých konkrétních projektech jsem spolupracoval s různými vládami. V té době jsem spolupracoval intenzivně s izraelskou vládou na projektu, který byl úzce svázaný s Covidem-19; částečně se týkal i vlád Velké Británie, Nizozemska a Brazílie. Když jsem odpovídal na Sařiny otázky, cítil jsem se jako před nějakým tribunálem, kde Sara byla žalobkyní. Řekl jsem jí, že jsem převážně pracoval na tom, jak efektivně využít politická opatření, konkrétně jakým způsobem odměňovat lidi za to, že budou poctivě nosit roušky a dodržovat fyzický odstup, místo abychom je trestali, když tato opatření nedodržují. Také jsem intenzivně pracoval na tom, jak efektivně zavést online distanční výuku ve školách, a snažil jsem se zjistit, jaký typ finanční podpory by vláda měla poskytnout těm, kdo tato nevděčná opatření zaváděli do praxe.

Sara nebrala nic z toho, co jsem jí řekl. Ani na vteřinu. „A co mi řeknete k tomu, jak jste rozděloval rodiny, když jste dětem radil, aby se nestýkali se svými prarodiči? A co řeknete k nárůstu jejich pocitu osamělosti a stresu, který vedl ke zvýšenému počtu úmrtí? A proč jste nutil děti nosit roušky, což způsobilo deficit kyslíku a ublížilo jim to, protože kvůli rouškám se nedostalo do jejich mozků dostatečné množství kyslíku?“

Můj chabý pokus odrazit všechna tato obvinění k ničemu nevedl.

„Jak vysvětlíte milionům lidí, že vás platili za konzultační služby pro různé vlády?“ dožadovala se dál. A tady jsem ve své neskonalé naivitě zahlédl světélko naděje. Všechna dosavadní obvinění byla natolik za vlasy přitažená, že jsem ani nevěděl, jak je vyvrátit. Židé pro to mají jedno rčení, které volně přeloženo zní: „Jak můžeš dokázat, že tvoje sestra není prostitutka, když ani nemáš sestru?“ Ale pokud jde o placené konzultace, tak tohle jsem vyvrátit mohl. Veškerou svou práci pro vlády beru jako své akademické poslání, takže si nikdy za své rady nic neúčtuji. A krom toho podobně jako všichni američtí občané každý rok odevzdávám daňové přiznání a veškeré moje příjmy jsou tak dohledatelné.

„Co kdybych vám ukázal svoje daňové přiznání,“ navrhl jsem, „a hned uvidíte, že jsem nedostal od žádné vlády žádné peníze. Změnilo by tohle váš postoj?“

Cosi nesrozumitelně zamumlala a pak mě příkře požádala, jestli by mohla na sítích zveřejnit záznam naší konverzace. Byl jsem překvapený. Netušil jsem, že si náš rozhovor nahrává – tehdy jsem jednou provždy pochopil, že lidé jejího ražení si nahrávají všechno!

„Ne, nemůžete,“ řekl jsem.

„Něco skrýváte?“ vmetla mi do tváře.

„Ne, nic neskrývám,“ odpověděl jsem, „ale kdybych věděl, že půjde o rozhovor, který bude zveřejněn, úplně jinak bych se na něj připravil.“ Pak jsem se odmlčel, protože jsem nevěděl, co mám ještě dodat. Zdálo se, že náš rozhovor dospěl ke konci. Po několika Sařiných marných pokusech znovu rozvést konverzaci jsem jí řekl: „Je mi líto, že nejsme schopni překonat naše vzájemné názorové rozdíly,“ a zavěsil jsem.

O několik minut později Sara zveřejnila další post na Facebooku, ve kterém sdílela, že profesor Dan Ariely (nyní mě nazývala profesorem) jí zavolal, aby se pokusil vyvinit ze svých skutků. Ale jak sdělila svým followerům, nemusejí mít obavy, protože neskočila profesorovi na žádné triky a lži. A dodala, že tato diskuse jen ozřejmila, že pokud vlády najímají lidi jako je profesor, pak to dělají jen proto, aby mohly lidem vymývat mozky. Koneckonců, k čemu by jakákoli vláda potřebovala služby lidí, jako je profesor, pokud by to, čemu dnes čelíme, byla skutečná pandemie. A svůj výklad zakončila slovy: „Pan profesor velmi trval na tom, že za svoje služby nebere honorář, a tato skutečnost je dvojnásob podezřelá. Ale jednoho dne, až proběhne veřejný soud, se to všechno vyšetří.“

Diskuse se Sarou nebyla zjevně moc přínosná. Jistě víte, že některým lidem to myslí pomaleji. A můžete mě k téhle skupince lidí klidně přiřadit, protože jsem se i po této zkušenosti dál pokoušel do věcí vnést jasno. V dalším kroku jsem se odvážil jít na Telegram, který je preferovaným sociálním médiem mých pomlouvačů. Tato aplikace, vyvinutá v Rusku, je určena velmi nedůvěřivým lidem. Zdrojový kód je veřejně známý, aby bylo jisté, že se v zákulisí neděje nic nelegálního. Tato platforma umožňuje snadno nahrávat a posílat minutová videa. Hned jsem se do toho pustil a zveřejnil několik videí, ve kterých jsem odpovídal na řadu obvinění: abyste totiž rozuměli, za karantény jsem byl zodpovědný já, byl jsem také zodpovědný za to, že lidé byli nuceni nosit roušky poškozující mozek tím, že pak nedostává potřebnou dávku kyslíku, byl jsem také zodpovědný za ztrátu základních lidských svobod, za strach ve společnosti, za to, že se rodiny rozdělily, za to, že jsem naváděl děti, aby nenavštěvovaly svoje prarodiče, a vlastně za celkovou osamělost lidí na celé planetě.

Postupně jsem bod za bodem probíral to, co jsem dělal a nedělal pro ty které vlády. Tak tedy: omezení domácího násilí – ano. Karanténa? – ne. Motivace dětí, aby studovaly online? – ano. Šíření strachu? – ne. Prezentoval jsem důkazy, které vyvrátily škodlivost používání roušek? – ano. Kdyby totiž zbavovaly mozek kyslíku, nezaznamenali bychom úbytek kognitivních funkcí u chirurgů a zubařů dávno předtím, než by se vůbec objevil Covid-19? Sdílel jsem svůj smutek nad izolací, jakou dnes lidé pociťují, a nad nucenou domácí izolací dětí. Také jsem zdůraznil, že nesouhlasím se vším, co vlády dělají, ale že mnoho rozhodnutí je složitých a mají často své výhody i nevýhody.

Každé moje nové video publikované na síti vyvolalo záplavu komentářů a dalších videoklipů, které obsahovaly desítky mých dalších zločinů. Obvinění vylétala z mojí počítačové obrazovky jako roj rozzuřených vos. Nestíhal jsem je vyvracet a dostatečně rychle na ně reagovat. Moje pokusy obhájit se vyvolávaly jen větší zášť. Brzy jsem si začal připadat, jako že stojím osaměle proti tisícovce nepřátel, přičemž nikdo z mých protivníků nemá sebemenší zájem o dialog. Zneužívali moje výroky, převraceli je, aby jimi podpořili svá tvrzení. Přicházeli s novými tvrzeními tak rychle, že jsem je nestačil sledovat, natož vyvracet. V určité chvíli mi došlo, že jim vlastně jen poskytuji videomateriál, který okamžitě bezskrupulózně zneužijí ve svých příspěvcích. A tak jsem svůj boj vzdal a všechna videa smazal, což druhá strana interpretovala jako další důkaz mé morální zkaženosti a přiznání viny. Když jsem se odhlásil z Telegramu, přemýšlel jsem o tom, že je nejspíš nemožné domluvit se s lidmi, kteří chtějí za každou cenu věřit tomu, čemu už věří, a kteří už předem ke mně cítí intenzivní nenávist. Nenávist nepřipouštějící dialog.

Brzy se stalo, že se tento negativní obsah přesunul z paralelního světa do mého osobního. Sociální média, která jsem využíval, zaplavily nenávistné komentáře. Lidé ohlašovali, že spálili moje knihy. Volali mým obchodním partnerům a pomlouvali nejen mě, ale dokonce i celou mou rodinu. Téměř denně jsem dostával výhrůžky smrtí.

Pokud jste někdy zažili nějakou formu nenávisti – online nebo offline – nebo jste museli čelit překrucování vašich výroků, asi tušíte, jak jsem se cítil: někdy bezmocně, jindy rozzuřeně, občas zastrašeně, ale vždycky negativně. Ale zároveň mě to celé fascinovalo. Proč se to přihodilo právě mně? Jak je možné, že právě já jsem se stal terčem takové nenávisti? U Billa Gatese se to dá pochopit – je bohatý a známý a založil nadaci zabývající se veřejným zdravím. Samozřejmě že nic z toho z něj nedělá zloducha, jenže je jaksi snáz pochopitelnější, že se stal terčem nenávisti. A doktor Anthony Fauci? Je hodně vidět v televizi, kde říká nepopulární věci týkající se nošení roušek a lockdownu. Ale tohle z něj také nedělá zloducha, nicméně lze předpokládat, že jeho vystoupení by mohla vyvolat zlobnou odezvu. A Ilumináti? Pokud vůbec existují (nikdo totiž neví, co je to za lidi), všechno kolem nich je jaksi rovnou podezřelé, takže se nabízejí jako jasný terč nějakých konspiračních teorií. Ale proč právě průměrně známý sociální vědec, který napsal několik knih o tom, proč se lidé nechovají racionálně? Nemohl jsem přijít na to, jak jsem se dostal do této společnosti.

PROČ ZROVNA JÁ?

Začal jsem se detailněji zabývat „důkazy“, které přesvědčily tolik lidí, aby mě nenáviděli. Nejrozšířenějším a nejčastěji sdíleným „kouskem“ se zdálo být video, kde jsem navrhoval, že bychom v zájmu snížení nákladů na zdravotnictví měli zařídit, aby ambulance přijížděly za nemocnými s větším zpožděním, že bychom měli víc kouřit a že by většinová populace měla být zatížená větší porcí stresu. Ano, tvář ve videu byla moje, tedy i s polovičním plnovousem (pokud vás zajímá, proč chodím s polovičním plnovousem, za chvíli to vysvětlím), také slova byla moje – a dokonce si pamatuji, kdy jsem tuto řeč pronesl. Ale nikdy jsem nepronesl doslovně tuto promluvu. Jak je to možné? Abych to vše objasnil, dovolte, abych vás nejprve přenesl do Irska roku 1729.

Jonathan Swift, který se nejvíc proslavil svou knihou Guliverovy cesty, mimo jiné napsal jednu fantaskní, méně populární satiru známou pod názvem Skromný návrh (A Modest Proposal). Podtitul této eseje prozrazuje její obsah: „Skromný návrh, jak zabránit tomu, aby děti chudých lidí byly na obtíž svým rodičům nebo celé zemi, a jak je učinit prospěšnými pro veřejnost.“ V této eseji Swift navrhuje, že chudí Irové by mohli zmírnit vlastní ekonomické potíže tím, že by prodali svoje děti jako potravu pro bohaté panstvo. A Swift nezůstal jen u tohoto návrhu, šel do hloubky a napsal: „Mladé, zdravé a dobře krmené děcko ve věku jednoho roku je velmi chutným, výživným a zdravým jídlem, ať už dušené, pečené nebo vařené, a ano, stejně dobré je na páře nebo připravené jako ragú.“ Tato esej, která je nyní často využívaná jako příklad umění břitké satiry, tak přichází s šokujícím a efektivním přístupem k řešení problému chudoby.

Možná že teď uvažujete nad tím, jaký má tato esej vztah k mému příběhu? Tak tedy: v roce 2017 jsem se také rozhodl přijít s vlastním „skromným návrhem“. Pozvali mě tehdy, abych se zúčastnil jisté lékařské konference zaměřené na budoucnost medicíny. Samozřejmě že nejsem lékař, takže mým úkolem bylo nahlížet téma budoucích medicínských výzev z pohledu behaviorálního ekonoma. „Problémem moderního lékařství,“ řekl jsem, „je zjevně otázka poptávky a nabídky. Lidé chtějí spoustu lékařské péče, ale systém jim tento rozsah nedokáže poskytnout. V současnosti se většina lidí snaží vyřešit tento problém tím, že zkoumají, jak by se mohl zdravotní systém přeměnit, aby lidem poskytl víc péče. A já přicházím s opačným nápadem, tedy že by lidé od systému požadovali méně. Jedná se jednoznačně o mnohem úspornější přístup v řešení tohoto rozporu mezi poptávkou a nabídkou. Takže jak zařídit, aby lidé požadovali menší objem zdravotní péče?“ A pak jsem pokračoval tím, že jsem přednesl několik nápadů a snažil jsem se při tom vypadat co nejvážněji: kupříkladu pozdější dojezd ambulancí za pacienty by snížil náklady na drahou hospitalizaci, stejně jako by pomohl nárůst počtu kuřáků a zvýšení stresu mezi populací (ukazuje se totiž, že z čistě finančního hlediska kouření a stres zabíjejí nemocné rychleji a celkově tedy snižují výdaje na zdravotní péči). A pointa, pokud by někomu můj vtip unikl, zněla: „Ale počkat, my už to přece všechno děláme.“

Mým zjevným úmyslem bylo podtrhnout, že systém zdravotního pojištění lidi vlastně nezajímá, tedy až do doby, dokud nevstoupí do jeho bran (v mém případě šlo o ambulanci), a že příliš neinvestujeme do prevence, tedy do boje proti kouření a stresu. Bylo pro mě dost obtížné zůstat během promluvy vážný, ale když se na záznam podíváte důkladněji, zjistíte, že čas od času mi nějaký ten úsměv unikl. A video na YouTube odpovídajícím způsobem ukazuje, že šlo zjevně o humoristický příspěvek, na který publikum reagovalo smíchem a potleskem.

Bohužel tento kontext nezůstal při zásahu samozvaných editorů zachovaný: záznam mého proslovu prostě zmanipulovali, aby vytvořili důkaz o mých zločinných úmyslech. Video zkombinovali s fotografiemi z nacistických koncentračních táborů a v podkresu nechali zaznívat ďábelský smích. Videoklip končil zlověstným komentářem: „A toto je osoba podílející se na politice na naší země.“ Komentář, který video doprovázel, vytvářel dojem, že tvůrci klipu museli vynaložit neuvěřitelné detektivní úsilí, aby rozkryli fakta o mém skutečném charakteru, a tuto informaci nyní prezentovali, jako by to byla důležitá upoutávka před sledováním hlavních televizních zpráv.

Dalším všeobecně sdíleným „důkazem“ byl klip z TV show, ve které jsem jednou účinkoval. Klip vytvářel dojem, že jsem spolu s Billem Gatesem pracoval na věcech souvisejících s očkováním. Pokud jste ale video sledovali pozorně, museli jste si všimnout, že na jednom místě je neobratný střih, protože tvůrci videoklipu sem vložili jistou větu, ve které jsem mluvil o projektu, na kterém jsem pracoval pro nadaci Gates Foundation – šlo o projekt zaměřený na problém hladu a nemocí dětí v Africe. Pseudoeditoři ji ale vystřihli a vložili do mého výroku týkajícího se očkování proti Covidu-19. A jako zázrakem se najednou stalo, že profesor Dan Ariely připouští, že spolupracuje Billem Gatesem na vakcinaci.

Další video, které také mělo připomínat investigativní odhalení, začínalo fotografiemi, kdy jsem byl jako teenager hospitalizovaný v nemocnici kvůli úrazu, po kterém jsem měl popáleniny na sedmdesáti procentech těla (to se skutečně stalo). Klip prezentoval detailní záběry mého popáleného obličeje a ukazoval obvazy na celém těle. Překvapivě se však najednou změnil komentář a autoři klipu tvrdili, že znetvoření a prožité utrpení ve mně vyvolalo zlobu a nenávist vůči zdravým lidem a že chci, aby všichni trpěli stejně jako kdysi já. Ve skutečnosti měl ale můj úraz zcela opačný účinek: díky němu jsem získal větší soucit s trpícími a vyvolal ve mně snahu toto utrpení zmírňovat. A celé video opět končilo dramatickým výrokem o mé roli při osnování plánů na zničení našeho dnešního světa.

Zkrátka existovalo mnoho „důkazů“ o mojí vině, některé ve formě videa, jiné zas v textové podobě v doprovodu opovržlivých komentářů ohledně mých jizev, kde lidé prohlašovali, že jsem měl uhořet, a poznamenávali, že kvůli svému polovičnímu plnovousu vypadám jako samotný ďábel.

Vzhledem k záměrné úpravě videí s cílem zaměnit kontext a vložit mi do úst určitá slova, byste mohli očekávat, že dojdu k závěru, že za tím vším musí být někdo, kdo mě nenávidí. Ale i když mě opravdu napadla možnost, že za vším stojí nějaký podlý nepřítel, rychle jsem tuto myšlenku zavrhl. Jednak zmanipulovaná videa nebyla v nijak vysoké kvalitě. A za druhé, proč by vůbec někdo po mně šel? Nejde o to, že bych měl nulové ego, ale jen velmi těžko jsem si dokázal představit, že jsem pro někoho dostatečně zajímavý, aby strávil tolik času a úsilí mou dehonestací. Domníval jsem se, že lidé stojící za těmito videoklipy jsou dobrodinci (tedy alespoň podle jejich názoru), kteří narazili na části informací, spojili si je, vyvodili vlastní závěry, kterým nakonec uvěřili. Takže následně stříhali a dávali příslušné informace dohromady, aby objevené souvislosti zdůraznili jako varování. A pak svoje dílo začali šířit, aby i ostatní lidé spatřili „varovné světlo“. Samozřejmě že jejich hnacím motorem a odměnou bylo, že získali uznání na sociálních sítích ve formě „lajků“ a souhlasných komentářů.

Zvlášť mě mrzelo, když lidé prohlašovali, že spálili moje knihy (někteří dokonce z aktu pálení zveřejnili video). Tito lidé si pravděpodobně moje knihy dříve koupili a přečetli je, takže věděli všechno o mojí práci a motivaci, věděli i to, jakým způsobem uvažuji, a znali také výsledky mých výzkumů. Jak mohli všechno, co o mně věděli, zahodit kvůli nějakému tříminutovému videu? Dokonce i kdyby si mysleli, že o „důkazech“ předložených v klipech stojí za to přemýšlet, jak jen mohli všechno, co o mně věděli, vytěsnit a začít mě tak strašně nenávidět? Na jejich sociálních sítích byla mnohá prohlášení o tom, že „provedli v této věci svůj vlastní výzkum“ a k podobné činnosti nabádali druhé lidi. Ale bylo naprosto jasné, že nikdo z nich žádný takový výzkum ve skutečnosti neprovedl, tedy pokud nepočítáme to, že si prohlédli zmíněná těžce zmanipulovaná videa, vzali je jako bernou minci a hned z nich vyvodili svoje závěry. Známý výrok, připisovaný různým autorům, zní: „Neexistuje žádný prostředek, k němuž by se člověk neuchýlil, jen aby se vyhnul skutečné práci, jakou představuje myšlení“. To mi připadá jako výjimečně pravdivé, pokud jde o svět sociálních médií.

Stále si lámu hlavu nad tím, jak se mohlo stát, že zrovna já jsem byl takto démonizovaný. Ale myslím, že je to z velké části dáno tím, že jsem na internetu zveřejnil spoustu materiálů, ze kterých si lidé mohli vybírat, navíc mám poněkud zvláštní smysl pro humor a také vypadám trochu „jinak“ se svými jizvami a vousy na polovině tváře. A také spolupracuji s různými vládami na nejrůznějších projektech. Ve hře je také možnost, že mám jednoduše smůlu: někdo mě nepochopil a začal mě vidět negativně, vytvořil videa a spustil tím lavinu dezinformací a nenávisti, které začaly žít svým vlastním životem. Tohle tedy nebyla příliš uspokojivá odpověď, ale byla tím nejlepším, co jsem dokázal vymyslet. V této chvíli nastal čas posunout se k závažnějším otázkám a mám za to, že spolu se mnou rádi uděláte totéž. Ale nejdříve mi dovolte krátké vysvětlení pro ty čtenáře, které zaujalo, že mám svou tvář pokrytou vousy jen z poloviny.

JAK JE TO TEDY S MÝM NEOBVYKLÝM PLNOVOUSEM?

Hlavním důvodem stojícím za neobvyklým vzhledem mého plnovousu jsou moje jizvy pocházející z popálenin. Zkrátka a dobře, na pravé straně mého obličeje mi vousy nerostou. Měl jsem samozřejmě možnost holit si zarostlou půlku svého obličeje, abych vypadal jaksi symetričtěji, a já jsem to tak ostatně dělal po mnoho let. Příběh mého zvláštního, zpola zarostlého obličeje začal měsíční túrou, kterou jsem podnikl někdy po padesátce. Během pochodu jsem se neholil a jen zřídka jsem měl možnost vidět, jak vlastně vypadám. Když túra skončila, nelíbilo se mi, jak moje vousy vypadají, a neměl jsem v plánu si je nechat. Ale připomínaly mi mou cestu, a tak jsem se rozhodl holení ještě o pár týdnů odložit.

A pak se stalo něco neočekávaného: začal jsem dostávat maily a vzkazy přes sociální sítě, kde mi lidé děkovali za mou zpola zarostlou tvář. Vysvětlovali mi, že měli také zranění a že moje otevřenost, pokud jde o jizvy na tváři, jim dodala odvahu, aby ty svoje také přestali skrývat. Tyto vzkazy mě přenesly do hodně vzdálené doby, kdy jsem po úrazu musel chodit po světě s velmi viditelnými jizvami. Lidé na mě tehdy ukazovali a někdy se mi i posmívali. A rodiče varovali svoje děti: „Tak tohle by se ti mohlo stát, kdyby sis hrál s ohněm.“ Bylo to dost hrozné.

A v následujících měsících se přihodilo ještě něco mnohem neočekávanějšího: moje „jinakost“ daná polovičním plnovousem mi pomohla pochopit sebe sama. A nešlo jen o moje jizvy na obličeji. Mám totiž vinou popálení celou řadu tělesných asymetrií a přijetí vlastní zpola zarostlé tváře s jizvami mi pomohlo najít i k nim nový vztah. Díky tomu všechny tyto asymetrie už dnes vnímám jako součást sebe sama, tedy jsou mojí přirozenou součástí. Jednoduše jsou záznamem jedné etapy mého života.

Tato sebereflexe mě přiměla k odmítnutí mého každodenního holení před zrcadlem, rituálu, který jsem praktikoval tolik let. Jaký dopad mělo takové každodenní „lhaní“ na způsob, jakým jsem o sobě a svých jizvách přemýšlel? Až zpětně jsem si uvědomil, že holení (tedy skrývání) mi bránilo, abych přijal svoje zraněné já. A teď, když jsem s tím konečně přestal, se cítím mnohem lépe.

Jako sociální vědec, u kterého se předpokládá, že bude rozumět obecné lidské podstatě, musím se zahanbením přiznat, že přínosy rozhodnutí chodit po světě se zpola zarostlou tváří mě překvapily. Neměl jsem ani nejmenší tušení, jakou pozitivní změnu vlastní perspektivy mi rozhodnutí neholit se přinese (a neměl jsem ani nejmenší tušení, že se stanu známým v temných zákoutích internetu pod přezdívkou „polovousý profesor“, skoro jako kdybych se vyloupl z příběhu Harryho Pottera). Možná že to je další připomínka skutečnosti, že naše intuice má omezené hranice, a že bychom měli ochotněji experimentovat s nejrůznějšími změnami, i když zpočátku třeba ani neočekáváme, že by nám snad přinesly nějaké výhody.

CO TEDY MÁM DĚLAT?

Když jsem trávil hodiny pročítáním příspěvků a sledováním videí, která se zabývala mým imaginárním já, začínal jsem mít chvílemi pocit, že šílím. Aby bylo jasno, nemíním to nijak metaforicky. Připadalo mi, jako by se část mého mozku neustále zabývala nenávistí, která se na mě odevšad valila, a proto mi zbývalo mnohem méně mozkové kapacity na každodenní práci. Představte si to, jako by váš počítač věnoval příliš energie na procesování funkcí probíhajících na pozadí. Tak přesně takhle jsem se cítil. Jenže na rozdíl od počítače jsem si plně uvědomoval, že jsem pomalejší než obvykle. Obával jsem se ale, že k získání původní rychlosti by v mém případě nepomohlo jen pouhé „rebootování“. Daleko pomaleji jsem se totiž rozhodoval a měl jsem menší víru ve správnost svých rozhodnutí. Začal snad můj mozek erodovat v důsledku přílišného přemýšlení o překroucených informacích? Proč nejsem schopný převzít kontrolu na touto částí svého mozku? Proč jsem tak posedlý nepravdami, které šíří moji nepřátelé, a zas a znovu se je ve své hlavě pokouším vyvrátit?

Když jsem si pak ale uvědomil vlastní sníženou výkonnost a viděl její souvislost s nedostatečnou hloubkou myšlení, byl to sice jen malý vhled, nicméně toto jednoduché spojení mezi mnou samým a vědou najednou změnilo můj emocionální stav. Temný pocit bezmoci trochu ustoupil a na jeho místo, jako záblesk světla, nastoupil starý přítel: totiž zvědavost. Koneckonců jsem přece sociální vědec. Zasvětil jsem přece život tomu, abych vnesl světlo do záhad lidského chování i se vší jeho iracionalitou. Počátečním bodem mých intelektuálních výprav bývá často moje osobní zkušenost. S touto nenávistnou skupinou lidí se mi sice možná nepodaří domluvit, natož abych je umlčel, ale mohl bych se aspoň snažit pochopit jejich způsob uvažování a porozumět i tomu, co je přivedlo k tomu, že o mně začali prefabrikovat své vylhané příběhy. Mohl bych se stát lepším sociálním vědcem a získat tak kontrolu nad celým příběhem. Rozhodl jsem se zjistit, kam až mě tento výzkum může zavést.

Když se moje matka dozvěděla o tomto rozhodnutí, začala se obávat o moji bezpečnost. Požádala mě, abych nejprve celou věc konzultoval s odborníky na sociální média a PR. Asi vás nepřekvapí, že všichni pro mě měli jednu radu: do ničeho se nepouštěj. Tohle je typ standardní rady, jaká opakovaně zaznívá v současné době přející překrouceným informacím, v době, kdy se společnost stále víc polarizuje, kdy jen úprava vousů dokáže spustit vlnu nenávisti, a to vše se odehrává na platformě demokratických médií! Tedy rada zní: Ignoruj to. Nepodporuj troly! (Mimochodem je to dobrá rada a možná, že kdybych měl jiné psychologické nastavení, tak bych se jí řídil.) Jeden expert mi dokonce řekl, že pokud jsem ze strany popíračů covidu spojovaný s Billem Gatesem a Ilumináty, může to dokonce zvýšit mou reputaci u zbytku populace.

Pokusil jsem se tedy řídit těmito doporučeními a přestal se pomlouvači zabývat. Během dne jsem byl velmi zaměstnaný svým výzkumem a různými programy, které měly za účel řídit sociální dopady covidové pandemie, takže nebylo až tak těžké být mimo dosah sociálních médií a zůstat soustředěný na práci. V noci to ale bylo horší. Stále mě pronásledovaly noční můry, měl jsem děsivé sny, ve kterých mě znovu a znovu někdo napadal. Také jsem měl jeden stále se opakující sen, v němž jsem cestoval po světě, putoval mezi jednotlivými městy s cílem najít místo, kde bych cítil méně nenávisti a zloby, místo, které bych mohl nazvat domovem. Po několika týdnech takového života mi došlo, že takhle to už dál nejde. Uprostřed bolesti a zmatku rostla moje zvědavost. Mechanismem, který mi nakonec pomohl všechny tyto tlaky zvládnout, byla snaha pochopit tento fenomén nenávisti a touha využít všechno, co jsem věděl ze studia sociálních věd, abych smysluplně zužitkoval to, co prožívám. Nikdy jsem si nepředstavoval, že ze mě desítky tisíc lidí udělají zloducha, ale když už se to stalo, zdálo se, že moje duševní zdraví nyní závisí na tom, abych zjistil, jak k tomu došlo a proč se tak stalo.

JAK PŘISTUPOVAT K TÉTO KNIZE

Tato kniha má svůj počátek v tom, co jsem prožil, ale rychle se stala obecným popisem fenoménu, který se týká nás všech. Dovedla mě k novým oblastem výzkumu, jako jsou studium osobnosti, klinická psychologie a antropologie. Pokud jde o rozšíření konspiračních teorií a novodobý mor, jaký dnes představují dezinformace, v obou případech jde o výzvy, které nejenže přesahují oblast společenských věd, ale dostávají se i za hranice mých odborných znalostí, jakož i možností jediné knihy. Při vzniku a akceleraci těchto fenoménů totiž sehrávají svou roli technologie, politika, ekonomika a další věci. S příchodem pokročilých nástrojů z oblasti AI (Artificial Intelligence), jako je třeba ChatGPT a další podobné aplikace, a kvůli pokračující polarizaci všeho možného je těžké uvěřit tomu, že z celospolečenského hlediska a z pohledu strukturální
perspektivy bychom tyto problémy brzy vyřešili. Jedna věc mě ale fascinuje a tady vidím možnost pozitivní změny: mám na mysli pochopení důvodů, které způsobují, že lidé jsou tak snadno ovlivnitelní. Proč nejen věříme zmanipulovaným informacím, ale dokonce je aktivně vyhledáváme a šíříme? Jak vypadá proces, kdy se zdánlivě racionálně uvažující člověk začne o tyto bludy zajímat, posléze je přijme a nakonec i obhajuje? Když přistoupíme k těmto otázkám s jistou dávkou empatie a nebudeme takové lidi a priori odsuzovat nebo se jim vysmívat, pak výsledky mohou být poučné, ale zároveň i zneklidňující.

V této knize používám slovní spojení víra v mylná přesvědčení (misbelief), abych pojmenoval fenomén, který jsem zkoumal. Víra v mylná přesvědčení se dá připodobnit situaci, kdy lidé začnou svět pozorovat přes zdeformované čočky, pak svůj pohled začnou zdůvodňovat a následně jej pak popisují druhým. Víra v mylná přesvědčení je zároveň procesní záležitostí – jedná se o jakýsi trychtýř, který lidi vtahuje hlouběji a hlouběji. Chtěl jsem v této knize zdůraznit, že za určitých okolností se do situace, kdy začne být do tohoto trychtýře mylných přesvědčení vtahován, může dostat každý člověk. Samozřejmě by bylo jednodušší vidět to tak, že se jedná výlučně o problém druhých lidí. Ale tato kniha je o nás všech! Pojednává o způsobu, jakým si my, lidé, vytváříme přesvědčení, jak se v nich upevňujeme, jak je bráníme a následně i šíříme. Doufám, že je to lepší přístup, než kdybychom si jednoduše řekli: „Ti lidé jsou ale blázni.“ Takhle totiž začneme rozumět emocionálním potřebám a psychologickým a sociálním silám (a dokonce vůči nim pocítíme empatii), které nás všechny vedou k tomu, abychom uvěřili tomu, čemu nakonec věříme.

Sociální vědy nám poskytují cenný soubor nástrojů pro porozumění různým prvkům tohoto procesu a tyto nástroje nám napovídají, jak je zastavit nebo zmírnit jejich dopad. Mnohé výzkumy, které v této knize představuji, nejsou úplnými novinkami. Při práci jsem se vrátil k některým základním kamenům oboru, kterým se zabývám, abych vnesl světlo do světa emočních, kognitivních, personálních a sociálních prvků vedoucích lidi k mylným přesvědčením. Na tom není nic překvapivého. Koneckonců, sklon k nedůvěře je součástí naší lidské přirozenosti.

Tato kniha v mnoha ohledech navazuje na moje předchozí práce, zejména mám na mysli výzkumy týkající se lidského sklonu k iracionalitě. Vždyť co může být iracionálnějšího – a lidštějšího – než přijmout soubor přesvědčení, pro které existuje jen málo důkazů nebo vůbec žádné? A trvat na pravdivosti těchto přesvědčení, i když nás odcizují rodině a přátelům a nutí nás žít v bolestném stavu podezíravosti a nedůvěry?

Na druhou stranu se tato kniha v mnohém odlišuje od knih, které jsem napsal dříve. Hlavně je mnohem osobnější. Zkušenosti, které podnítily její vznik, byly náročné a emocionálně těžké a provádění výzkumu znamenalo, že jsem se těmito zkušenostmi musel zabývat delší dobu, což ještě zvýšilo můj nonkomformní stav. Vedle toho tato kniha zkoumá fenomén, který je mnohem složitější a mnohotvárnější než cokoli, co jsem zkoumal předtím. V minulosti se výzkumy, které jsem prováděl a následně popisoval ve svých knihách, týkaly konkrétních témat, jako je mimo jiné prokrastinace, motivace na pracovišti, online randění a způsoby, jakými chybně přemýšlíme o penězích. Moje hypotézy byly přesné (tedy aspoň si to myslím) a můj výzkum odpověděl na otázky, které byly, jak doufám, jednak praktické, ale i teoreticky zajímavé. Problém, který zkoumám v této knize, ale pramení z mnoha zdrojů a zahrnuje v sobě nespočet prvků, které se navzájem proplétají. Už od začátku jsem věděl, že na konci nedostanu jednoduchou odpověď. Doufám, že se mi přesto podařilo poskytnout čtenářům užitečný rámec pro pochopení obecného procesu, jímž lidé procházejí na své cestě od vzniku jistého přesvědčení k bludařství.

Můj přístup, jak si to situace vynutila, je kombinací osobních reflexí, rozhovorů, antropologických výzkumů a širokého přehledu v oboru sociálních věd, což mi umožňuje osvětlit různé aspekty tohoto tématu. Při psaní této knihy jsem se opíral o svou paměť, tedy jak si popisované události pamatuji, doplněnou výzkumem a potvrzením jiných osob, pokud to bylo možné. Strávil jsem tisíce hodin zkoumáním různých zdrojů informací i zkreslených informací, nasloucháním výpovědí lidí a někdy jsem se účastnil i online diskusí. Dále jsem studoval odbornou literaturu a prováděl jsem i vlastní výzkum (a když užívám slovo „výzkum“, nemíním tím jen, že jsem se díval na videa na YouTube). Odchýlil jsem se od svého dosavadního přístupu, takže jsem osobně vedl rozhovory a někdy jsem i navázal vztahy s pomýlenými bludaři – tedy s lidmi, kteří o mně na internetu šířili nenávistné pomluvy. S mnohými z těchto lidí se setkáte na stránkách této knihy. Zpočátku to pro mě byli nepřátelé, ale posunuli se do kategorie antropologických subjektů, protože rozhovory s nimi byly zásadní pro můj výzkum. Snažil jsem se je poznat a cítit k nim empatii, chtěl jsem pochopit, co je vtáhlo do trychtýře mylných přesvědčení, a následně jsem se pokusil prostřednictvím optiky sociálních věd zevšeobecnit vše, co jsem zjistil. Změnil jsem jména těchto lidí a pozměnil detaily, díky nimž by bylo možné je identifikovat, ať už jde o popis jejich vzhledu, jejich národnost nebo zaměstnání. Udělal jsem to, abych chránil jejich soukromí, ale tyto úpravy nemají vliv na celistvost a vědeckou hodnotu příběhu. Naše vzájemné rozhovory jsem rekonstruoval podle svých nejlepších schopností a čerpal jsem z různých textů, e-mailové komunikace a příspěvků na sociálních sítích (někdy shrnutých do jednoho obecného). Tyto rozhovory nejsou napsány tak, aby představovaly doslovnou dokumentaci; spíše jsem je převyprávěl způsobem, jaký evokuje pocity a smysl toho, co bylo v rozhovoru řečeno, a jsou v souladu s podstatou a duchem naší interakce.

Doufám, že díky těmto příběhům a úvahám trochu lépe pochopíme, co se děje v našem společně sdíleném světě, a budeme moci diskutovat o způsobech, jak jako jednotlivci, rodiny a celá společnost můžeme zmírnit dopady fenoménu mylných přesvědčení. A protože se zdá, že rozsah problému je ohromující, může být právě zaměření na lidský prvek, tedy na pochopení sklonu k bludařství jak u nás samotných, tak i u druhých lidí, nejnadějnější cestou k pozitivní změně. Neznamená to ale, že to bude snadné. Naštěstí existuje řada drobných kroků, jaké můžeme udělat, abychom byli ve střehu a sami nespadli do onoho trychtýře mylných přesvědčení. Tyto kroky mohou následně odradit lidi kolem nás od toho, aby přijímali falešné narativy, a mohou také zpomalit či dokonce zvrátit tento proces u lidí, které známe a milujeme a kteří jsou na cestě vedoucí k víře v mylná přesvědčení. V knize jsem zvýraznil svoje návody, jak takové kroky provést, tím, že jsou vždy uvedeny heslem: „Doufejme, že tohle by mohlo pomoci“. Patří mezi ně různé nástroje a názory z oblasti sociálních věd, které se mohou ukázat jako užitečné při plavbě obtížnými vodami, jakou téma této knihy představuje. Upřímně doufám, že tyto návrhy budou užitečné, ale zároveň uznávám, že všichni máme ještě hodně co dělat, abychom se naučili, jak rozplést pavučinu dezinformací a mylných přesvědčení, která obalila naši veřejnou i soukromou komunikaci. Možná že nejvíc pomůže – a doufejme, že tomu tak bude –, když každý z nás začne u sebe s prací na porozumění a empatii. Jistě, obsah dezinformací, se kterými se setkáváme, může být různý: od úsměvných názorů přes podivné až po urážlivé, nebo dokonce nebezpečné postoje. Některé z nich si zaslouží hanlivé označení „konspirační teorie“. Ale to, co vede lidi k tomu, aby se tím vším zabývali, může být závažnější, než bychom si chtěli připustit. Snažil jsem se proto přistupovat k bludařům, s nimiž jsem se setkal, s upřímnou zvědavostí a uvědomoval jsem si, že odmítnutím, zesměšněním nebo vytěsněním lidí, jejichž přesvědčení se mi zdá neslučitelné s realitou, nic nezískám. To je také jeden z důvodů, proč jsem se nakonec rozhodl pro termín „lidé s mylným přesvědčením“ a nikoli „lidé šířící konspirační teorie“. Doufám, že tento přístup nám všem pomůže lépe pochopit lidi kolem nás, kteří vidí svět způsobem, jaký se nám může jevit jako nepochopitelný. A možná se v průběhu tohoto procesu dostaneme k tomu, že zpochybníme i některá vlastní přesvědčení a způsob, jakým jsme k nim dospěli. Koneckonců, každý z nás je svým způsobem bludař.

ČÁST 1 /
TRYCHTÝŘ VÍRY V MYLNÁ PŘESVĚDČENÍ

KAPITOLA 1

JAK MŮŽE TENHLE ČLOVĚK VĚŘIT TAKOVÉ VĚCI?

Vím, že většina lidí – tedy nejen ti, které považujeme za chytré, ale dokonce i ti, kteří jsou velmi chytří a schopní pochopit ty nejkomplikovanější vědecké, matematické nebo filozofické problémy – dokáže jen velmi zřídka rozpoznat i tu nejjednodušší a nejzjevnější pravdu, pokud je takové povahy, že by museli uznat nepravdivost závěrů, které si vytvořili a ke kterým možná došli s velkými obtížemi, závěrů, na něž jsou hrdí, předávali je ostatním a postavili na nich svůj život.
L. N. TOLSTOJ, CO JE UMĚNÍ? (1897)

„Bavíme se o počasí,“ řekla mi jedna moje přítelkyně se smutným úsměvem, když došla řeč na její rodiče. Většina ostatních konverzačních témat – práce, zdraví, politika, a dokonce i děti – se totiž stala nebezpečnou půdou, která by pravděpodobně mohla vybuchnout odhalením propastných ideologických rozporů mezi ní a lidmi, kteří ji kdysi bezmezně přijímali jako dceru.

Zdá se, že v dnešní době jsme si všichni zvykli mít v životě kolem sebe takové lidi – mohou to být přátelé, někdo z rodiny nebo kolegové –, s nimiž pečlivě zvažujeme, co říct, a nakonec omezujeme konverzaci. Třeba jsou to jen náhodní známí ze sociálních sítí, ale mohou to být i lidé, které důvěrně známe. Vsadil bych se, že téměř každý, kdo čte tyto řádky, zná někoho, kdo se během několika posledních let dramaticky názorově proměnil – a mám teď na mysli hluboká přesvědčení o záležitostech z oblasti zdraví, médií, establishmentu, farmaceutického průmyslu atd. Vaši známí sice nejspíš najednou neuvěřili tomu, že Země je plochá (ačkoli tomu věří překvapivé množství lidí). Ale dost možná popírají existenci Covidu-19 nebo si myslí, že jde o biologickou zbraň. Možná že odmítají uznat legitimitu výsledků prezidentských voleb v USA z roku 2020 nebo si myslí, že Antifa zinscenovala útok na Kapitol. Možná že trvají na tom, aby byla zveřejněna fakta, která stojí za atentátem na J. F. Kennedyho, za klimatickou změnou, událostmi 11. září 2001 nebo za smrtí princezny Diany. Další lidé zase přesvědčeně prohlašují, že očkování je špatná věc. Jiní si zase myslí, že odpůrci vakcinace jsou ve skutečnosti reptiliáni, kteří jsou v pozadí geniálního komplotu, jehož cílem je zničit lidstvo (v pořádku, to poslední si vymysleli lidé stojící za kampaní ScienceSaves na podporu očkování – ale určitě chápete, o co mi jde).

Někdy se zdá, že narůstající vlna dezinformací a falešných přesvědčení nevynechala žádnou komunitu nebo rodinu. A žerty na účet ještěřích lidí, to je něco, čemu se už ani nesmějeme. Když slyšíme slovo konspirační teorie, nepředstavujeme si aluminiová vznášedla UFO nebo zelené mužíčky – naše představy jsou dnes mnohem serióznější a personalizované. Pokaždé, když toto téma otevřu, vidím bolestné výrazy lidí. Přikyvují a začínají mi vyprávět o některém z přátel, o bratranci, rodičích, zeťovi nebo snaše, o svých dětech. A dnes se tyto blízké lidi obávají pozvat na večírek nebo rodinnou oslavu, prostě s nimi už nemohou mluvit. Prostě nedokážou pochopit, jak je možné, že právě tento člověk uvěřil takovým věcem.

Ten pocit znám i já. Na mé cestě do paralelního světa byl pro mě nejvíc zneklidňujícím okamžikem rozhovor s jednou ženou, kterou znám už od jejích osmi let a kterou jsem považoval skoro za člena rodiny. Nejenže přijala za svou teorii, že Covid-19 je globální konspirací mající za cíl propagaci škodlivé očkovací látky, která zabíjí lidi, ale uvěřila i tomu, že za tím vším stojím já. Ani náš osobní vztah trvající desetiletí ji neodradil a nebylo v mých silách, abych její postoj změnil.

Je matoucí, frustrující, bolestné, a dokonce děsivé znenadání vidět, jak se před někým, koho máte rádi a o kom jste si mysleli, že má stejně zdravé názory jako vy, otevírá propast plná nebezpečných bludů. A jen se divíte, jak se stalo, že vy dva současně žijete ve dvou odlišných světech? Jak se proboha přihodilo, že tato zdánlivě racionálně uvažující normální osoba začala přijímat iracionální, falešné narativy o realitě? A proč právě nyní?

Často se ptám sám sebe, jestli se problém mylných přesvědčení zhoršuje. Bohužel to tak rozhodně vypadá. Zdá se, že konspirační teorie se šíří exponenciální řadou, což je podpořeno internetem, epidemií Covidu-19, politickou polarizací a nejnověji i nástupem umělé inteligence. Lidé šířící konspirační teorie už dnes nejsou vytlačeni na okraj společnosti, nejsou odkázáni na výrobu amatérských videí a na konverzace v soukromých chatovacích místnostech. Nyní se totiž k těmto bludům sebevědomě vyjadřují i demokraticky zvolení politici, populární osobnosti a známí moderátoři kabelových zpráv. A tyto nepravdy také nebezpečně prosakují do všech našich životů kvůli událostem, jako bylo napadení amerického Kapitolu 6. ledna 2021 a kvůli atentátům z nenávisti, za nimiž také stojí dezinformace. Jen čas a další výzkumy ukážou, do jaké míry jsou dnes běžnější, nebo jestli jsou jen viditelnější. Víme ale s jistotou, že problém mylných přesvědčení vznikl už v době před naším letopočtem a pravděpodobně bude přetrvávat i v dohledné budoucnosti. Abychom získali historickou představu o houževnatosti lidského sklonu věřit bludům, uvedu několik příkladů: ve starověku někteří ze starých Římanů uvěřili, že neblaze proslulý císař Nero v roce 68 n. l. jen předstíral svou smrt a chystal
komplot s cílem znovu se zmocnit trůnu. V následujících letech pak Řím sužovali podvodníci, kteří se za Nera vydávali. Jindy lidé zase věřili tomu, že královna Alžběta I. ve skutečnosti zemřela v dětském věku a místo ní tajně podstrčili chlapce (proč by se jinak královna nikdy nechtěla provdat a proč by měla vždy tolik make-upu?). A když je řeč o záměnách, Paul McCartney, který měl v době, když jsem psal tuto knihu, osmdesát jedna let, se musel v šedesátých letech hodně snažit, aby přesvědčil svoje fanoušky, že nezemřel a že ho nenahradil jeho dvojník. Možná jste slyšeli o přesvědčení lidí v minulosti, že Země je plochá, ale víte, že někteří lidé dnes věří, že Země je ve skutečnosti dutá? A pak jsou tu různé konspirační teorie, které trvají na tom, že jisté historické i současné události se ve skutečnosti nikdy neodehrály – holocaustem počínaje přes vraždu Martina Luthera Kinga, přistání na Měsíci, události 11. září až po masakr na základní škole v Sandy Hooku. A existuje dokonce konspirační teorie o původu samotného pojmu konspirační teorie (údajně CIA vytvořila tento koncept, aby diskreditovala lidi zpochybňující oficiální verzi atentátu na J. F. Kennedyho).

Je také obtížné říct, kde končí jedna konspirační teorie a kde začíná další. Součástí podstaty konspiračních teorií je tvrzení o různých propojeních – jde o skryté sítě příčin a následků, tajuplné vztahy a různá spojenectví zaměřená na zametení nežádoucích případů pod koberec. Takže není až tak překvapivé, že teorie samotné mají tendenci se navzájem překrývat a bývají různě propletené (jak je vidět na přesvědčení, že vakcína proti Covidu-19 obsahuje 5Gčip: hned dvě konspirační teorie v jednom balíčku!). Konspirační teorie, které se objevily kolem Covidu-19, se opírají o témata vzniklá dávno předtím, než kdokoli o tomto viru slyšel, a ačkoli se v nich objevili noví zloduchové (lidé jako Dr. Fauci, Bill Gates a já), vrátili se najednou do hry i staří známí (Ilumináti, Deep State a nejasné stínové elity). Staré a nové narativy se tak začaly vzájemně posilovat.

Uvedu jeden příklad. Když jsem pracoval na této knize, udělal jsem si výlet do Toronta. Moje lety tam i zpět byly s mezipřistáním na denverském mezinárodním letišti. To mi vyhovovalo, protože letiště v Denveru je skvělé, a navíc jsem se tak mohl vyhnout odpoledním bouřím, které jsou v této oblasti v létě běžné. Při přistání jsem si užil výhled na hory a na letišti jsem si našel příjemné místo, kde se dalo dobře najíst. Kdyby o této cestě věděl některý z mých pomlouvačů, mohlo by mu to být podezřelé… Nebo by mohl považovat za přímo usvědčující skutečnost, že mě moje cesta přivedla právě sem. Náhoda? Jistě by si mysleli, že ne. Abyste věděli, překvapivě mnoho lidí věří, že mezinárodní letiště v Denveru je ve skutečnosti hlavním stanem Iluminátů. Říká se, že členové moderní inkarnace starobylého bratrstva se setkávají v podzemních tunelech právě pod letištními terminály. Jsem si jistý, že by velice snadno všechno propojili a došli by k závěru, že jsem přijel do Denveru na setkání s bratrstvem Iluminátů, abychom spolu pracovali na plánu, jak s pomocí vakcín zredukovat počet obyvatel země. Právě tímto způsobem se konspirační teorie, která se objevuje už od poloviny devadesátých let, kdy bylo mezinárodní letiště v Denveru otevřeno, může propojit s novějšími nepravdami ohledně epidemie Covidu-19.

Když už mluvíme o tomto konkrétním letišti, konspirační teorie se neomezují výhradně na Ilumináty. Jsou lidé, kteří tvrdí, že tyto podzemní tunely jsou ve skutečnosti doupata kolonií ještěřích lidí (možná stejných, kteří stojí za kampaní proti očkování?). Nebo jsou to mimozemšťané? Jiní si zase myslí, že tunely jsou ve skutečnosti bunkrem, který poskytne úkryt světovým elitám, až se všechno zhroutí. Nebo že jde o celé podzemní město vybudované Novým světovým řádem (New World Order). Pokud si myslíte, že to všechno je přitažené za vlasy, doporučuji vám hledat skryté stopy v umělecké výzdobě letiště, která zahrnuje několik pěkně hrozivých chrličů a poněkud neobvyklého modrého vzpínajícího se koně se svítícíma červenýma očima, o němž se říká, že je démonickým zobrazením nadcházející apokalypsy. Nevěříte tomu? Proč by jinak umělec, který tohoto koně vytvořil, zemřel při práci na svém artefaktu? (Mimochodem, tato část příběhu je vlastně pravdivá – sochař Luis Jiménez opravdu předčasně zemřel poté, co na něj v dílně spadl úlomek koně a přeřízl mu tepnu. Jeho synové pak za něj museli dokončit již zpožděný projekt.)

Každopádně, chci tím jen říct, že konspirační teorie můžete navléct na téma jakékoli události. A ačkoli se v mnohých osobních příbězích, které v této knize sdílím, objevuje téma bludů spojených s Covidem-19 (to proto, že s nimi mám největší osobní zkušenost), můj záměr je širší: chci osvětlit psychologické stavební kameny mylných věrouk v obecnějším smyslu.

Jiným důvodem, proč se zvláště soustřeďuji na Covid-19, je skutečnost, že tato pandemie vytvořila mimořádné podmínky pro porozumění obecnému problému mylných přesvědčení. Kde jinde jsme mohli vidět takový pozoruhodný mix: všeobecně rozšířený stres a strach, sociální izolace a kolaps podpůrných systémů, často protichůdné zprávy, ztráta důvěry v instituce, politická polarizace… Pak tu byl ještě neuvěřitelný objem času, který lidé strávili v online prostoru. Toto vše přispělo ke vzniku situace, kdy velký počet lidí přijal v relativně krátké době nové falešné narativy týkající se našeho světa.

Dramatické názorové změny v tak širokém rozsahu jsou z pohledu historie ojedinělým jevem. Můžete tomu věřit, protože jestli se na něčem sociální vědci shodnou, pak je to skutečnost, že je velmi obtížné měnit názory a přesvědčení lidí. Můžete se o tom sami přesvědčit: až se příště budete účastnit nějakého nudného večírku, požádejte lidi u stolu, aby uvedli nějaký příklad vlastní zásadní názorové změny z období před covidem. Odhaduji, že odezva bude nulová. Je to jen důkaz toho, že spousta lidí nemá na tuto otázku odpověď, nebo přinejmenším nemají zajímavou odpověď. A upřímně: Jak byste na tuto otázku odpověděli vy? A koneckonců, uvažujte o lidech, které znáte. Kolik vašich známých změnilo fotbalový tým, jemuž fandí (nebo může jít o jakýkoli jiný sportovní tým)? A kolik znáte lidí, kteří v dospělosti změnili svoje politické přesvědčení? Výzkumy ukazují, že dokonce i změny ve vedení „našich stran“ a v jejich programových preferencích mají na naprostou většinu voličů překvapivě malý vliv.

Zkrátka se potkalo mnoho veličin, které vytvořily podmínky, za kterých mohlo velké množství lidí změnit svoje postoje. Byly tyto podmínky jedinečné v daném historickém okamžiku? Ne. Ale byly všeobecně rozšířené a odehrály se simultánně? Ano. A to je jeden z důvodů, proč je pochopení tohoto období tak důležité.

BLIŽŠÍ POHLED NA „MISBELIEF“ ČILI VÍRU V MYLNÁ PŘESVĚDČENÍ

VÍRA V MYLNÁ PŘESVĚDČENÍ NENÍ OTÁZKOU PRAVICE NEBO LEVICE

OBRÁZEK 1

SEZNAM MYLNÝCH PŘESVĚDČENÍ A JEJICH KORELACE PODLE POLITICKÉ PŘÍSLUŠNOSTI

MIX LIDÍ, KTEŘÍ VĚŘÍ V MYLNÁ PŘESVĚDČENÍ