Copyright © 2022 by Tahir Hamut Izgil, translated by Joshua L. Freeman.

Translation © Jitka Jeníková, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

Cover photo © Stephen Voss, 2024

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7696-023-7

Když v ulicích hledají mou zmizelou postavu

Víš přece, že jsem s tebou

Perhat Tursun, „Elegie“, 2006

Předmluva anglického překladatele Joshuy L. Freemana

Pokud jste si před pár lety zavolali ve Washingtonu Uber, existuje šance, že za volantem seděl jeden z největších žijících ujgurských básníků. Tahir Hamut Izgil dorazil do Spojených států s rodinou v roce 2017. Prchali před nelítostnou perzekucí, které se na jejich národu dopouštěla čínská vláda. Útěkem se Tahir zachránil před téměř jistou internací v táborech, jež spolkly přes milion Ujgurů, ale také mu to umožnilo vyprávět světu o katastrofě, která zachvátila jeho vlast. Tahir ve svých pamětech předkládá svědectví o jedné z celosvětově nejnaléhavějších humanitárních krizí a o přežití jedné rodiny.

Tahirovy básně jsem poznal dříve než jeho samého. Seznámil jsem se s nimi krátce poté, co jsem začal pracovat jako tlumočník v Sin-ťiangu, v Ujgurské oblasti na západě Číny. Jeden blízký přítel mi nepřestával opakovat, že pokud chci skutečně porozumět ujgurské kultuře, musím číst poezii. Stejně jako většinu Američanů to ani mě k poezii většinou netáhlo a na přítelovu radu jsem nedbal. Jednoho dne mi však jiný přítel vtiskl do dlaně sbírku Tahirových veršů. Nikdy v životě na mě poezie tak nezapůsobila.

Pro Ujgury není poezie jen doménou spisovatelů a intelektuálů. Básně mají své místo v každodenním životě – objevují se v rozhovorech, sdílejí se na sociálních sítích, vyměňují si je milenci. Ujgurové se skrze poezii vyrovnávají jako komunita s všemožnou problematikou, od genderových rolí po odpor vůči státní represi. Dokonce i dnes často po probuzení nacházím e-mailovou schránku plnou veršů, jež mi k překladu posílají ujgurští básníci rozesetí po celém světě.

K poezii se v ujgurské společnosti mnohdy váže také vliv a věhlas. Chtějte po Ujgurovi, aby vám vyjmenoval deset významných příslušníků jeho národa, a alespoň pár z nich budou jistojistě básníci. Požádejte ujgurské intelektuály, aby vypočítali své nejdůležitější myslitele a spisovatele, a dost možná dojde na jméno Tahir Hamut Izgil.

S Tahirem jsem se poprvé setkal zkraje roku 2008, když jsem s překládáním ujgurské poezie začínal. Působil stejně nezapomenutelně jako jeho verše. Robustní, vitální, snědý a pohledný s intenzivním pohledem a živým, rozhodným projevem. Bavili jsme se o všem možném od poezie přes politiku a historii po náboženství a záhy jsem si byl vědom šíře jeho zájmů a zkušeností.

Tahir se narodil do mlékařské rodiny a vyrůstal na vesnici poblíž Kašgaru, starodávného města na jihovýchodě Ujgurské oblasti; rytmus venkovského života a tradiční zvyky jsou ostatně trvalým zdrojem inspirace jeho poezie. Na svět přišel během Kulturní revoluce, v době vrcholení maoistického radikalismu, dospíval však v osmdesátých letech dvacátého století, na počátku éry ekonomické a kulturní liberalizace. Úmorná, zpolitizovaná poezie vznikající za Maovy vlády ustupovala a začínaly se objevovat nové žánry, styly a témata. Když Tahir ještě na střední škole publikoval první báseň, připojil se k mohutnému kvasu, který tou dobou na literární scéně probíhal.

Jako vynikající student odjel Tahir studovat vysokou školu do Pekingu. V Kašgaru se mluvilo ujgursky a Tahir se ve snaze naučit se čínsky propracovával svazky čínské avantgardní poezie a čínskými překlady Freuda. Netrvalo dlouho a pustil se zeširoka do západní literatury; čínský překlad vybraných básní Wallace Stevense míval téměř neustále po ruce. V oné opojné době s dalšími ujgurskými studenty v Pekingu vytvářeli kroužky, probírali v nich literaturu a pokračovali v autorských snahách.

Pro čínské hlavní město to bylo bouřlivé období. Nová generace odmítala akceptovat vlažné tempo reforem a čím dál hlasitěji požadovala demokratická práva a konec korupce. Když byl v roce 1989 ve druhém ročníku, pomáhal Tahir v týdnech předcházejících protestům na náměstí Nebeského klidu organizovat hladovky a pochody ujgurských studentů. Studentské hnutí nakonec rozdrtily pekingské tanky, Tahirův zájem o politiku však přetrval.

Po studiích pracoval Tahir nějaký čas v Pekingu a poté přijal místo učitele čínštiny v Urumči, hlavním městě Ujgurské oblasti. Celou tu dobu nepřestával psát převážně modernistické básně, přičemž v některých se věnoval tématům, jež do té doby znamenala v ujgurské literatuře tabu. (Jedna z hojně diskutovaných básní z roku 1994 se dotkla marihuany, masturbace a „národa změnivšího se v opilce“.) Tahirova pověst talentovaného mladého básníka v avantgardních kruzích rostla.

V roce 1996 se Tahir střetl s politickou realitou ujgurského života v Číně. Opustil Urumči s cílem studovat v zahraničí. Když se však pokoušel překročit čínské hranice, zadrželi jej. Poté, co se během mučení přiznal k falešným obviněním ze záměru vyzradit státní tajemství, skončil téměř na tři roky za mřížemi. Vězeňské podmínky byly drsné a jeho tělesná váha klesla pod čtyřicet pět kilogramů.

Když ho na sklonku roku 1998 propustili, musel Tahir začít znovu od nuly, tentokrát s černou skvrnou na jméně ve stranických záznamech. Následující rok se dostal k práci ve filmové produkci a záhy režíroval nezávislé filmy. Zpočátku nového tisíciletí se Tahir etabloval jako významný, nesmírně originální režisér a nejvíce ho proslavilo originální drama Měsíc je svědkem. Básně psal horečným tempem a stejně intenzivně se věnoval rozsáhlé a rozmanité četbě.

Pro muže, jenž jen pár let předtím vyšel z pracovního tábora, to bylo pozoruhodné druhé dějství, odehrávající se navíc na pozadí zhoršujících se politických podmínek a etnických vztahů v Ujgurské oblasti. Během nultých let tohoto tisíciletí čínská vláda z velké častí zlikvidovala ujgurskojazyčný vzdělávací systém a začala nutit ujgurské děti ke studiu na čínských internátních školách. Chanové, příslušníci největší etnické skupiny žijící v Číně, začali diskriminovat Ujgury ve všech oblastech; Ujgurové hledající práci se od potenciálních zaměstnavatelů otevřeně dozvídali, že „menšiny tu nepotřebujeme“. Problém s nezaměstnaností, který vznikl částečně politickou vinou, začala vláda řešit tlakem na Ujgury, aby přijímali špatně placená zaměstnání jinde v Číně, kde poté žili na přeplněných ubytovnách pod přísným dohledem, obklopeni neznámou a často nepřátelskou společností.

Zášť s každým rokem sílila, aniž jí přísně kontrolovaná média poskytla jakýkoliv ventil. V polovině roku 2009, poté, co na východě Číny chanští zaměstnanci továrny zlynčovali ujgurské kolegy kvůli nepodložené fámě o znásilnění, explodovalo v Urumči několik po sobě jdoucích vln násilností mezi Ujgury a Chany. Počet mrtvých se vyšplhal na několik set, autobusy hořely, z výloh zbyly jen střepy a kolemjdoucí končili na ulicích ubití k smrti.

Uprostřed zářijových protestů proti oblastnímu stranickému tajemníkovi přecházel Tahir přeplněnou ulici, když tu na něj najednou začalo několik chanských protestujících volat: „Jsi Ujgur?“ Tahir mi později vyprávěl, že si nedokázal představit, že by přímo ve své vlasti popřel svou totožnost. „Jo, jsem Ujgur,“ křikl na ně nazpátek. „Co je vám po tom?“ Sypaly se na něj rány, dokud se mu nepodařilo se přes zábradlí přehoupnout do bezpečí. V důsledku bití trpí dodnes občasnými tiky v oku, incident ho však nezbrzdil.

Jednou jsem se Tahira zeptal, zda jeho odolnost pramení z let strávených ve vězení a v pracovním táboře. Odpověděl mi, že si to nemyslí. Už v době před uvězněním věděl, že když bude v Číně ujgurským intelektuálem, ponese to s sebou jistá rizika.

Domnívám se, že Tahirovi jeho zkušenost pomohla k tomu, že dřív než ostatní pochopil, co se blíží. Jednou na podzim 2016 jsem večeřel s Tahirem a několika dalšími přáteli. Pořádali jsme tyto večeře už téměř deset let a přípitky, vtipy a diskuse se pokaždé protáhly dlouho do noci. Rovnali jsme do řady prázdné láhve od vína a vychutnávali si vařící koninu a nudle. Ve vzduchu se vznášel kouř a romanopisec Perhat Tursun přerušoval své věhlasné anekdoty, aby si dlouze potáhl z cigarety.

Tahir mi poté nabídl, že mě odveze domů, a společně jsme tmou zamířili k jeho autu. Místo abychom se ale rozjeli, zůstali jsme sedět v jeho buicku na prázdném parkovišti a dál si povídali. Ve městě, kde mají i stěny uši, představovalo auto dobré místo pro soukromý rozhovor.

Probírali jsme zhoršující se politickou situaci v Ujgurské oblasti. Tahir ukázal k nově zbudované policejní stanici na okraji parkoviště a pověděl mi, že většina jeho spoluvězňů z pracovního tábora skončila v posledních měsících na policejním výslechu. Bavili jsme se o Tahirových nedávných cestách do zahraničí a on zjišťoval některé podrobnosti o mém životě ve Spojených státech. Vycítil jsem, že je čas zeptat se na něco, o čem jsme spolu dosud nikdy nemluvili. „Uvažuješ o tom, že by ses přestěhoval do Ameriky?“

Podíval se mi zpříma do očí. „Ano, uvažuju.“

Tahir a jeho žena Marhaba s tou myšlenkou stále bojovali. Začít od nuly v cizí zemi, kde se mluví cizím jazykem, není pro dvojici čtyřicátníků se dvěma dětmi nic snadného, vysvětloval mi Tahir. Museli by opustit kariéru i přátele. A zpátky by se jen tak vrátit nemohli: jakmile by požádali ve Státech o azyl, jakákoliv návštěva Číny by s sebou nesla vysokou pravděpodobnost uvěznění. Vzhledem k neradostným politickým vyhlídkám v Sin-ťiangu však Tahir s rodinou cítili, že by se měli připravit na odjezd pro případ, že by se situace zhoršila.

A ona se zhoršila. O půl roku později, když jaro přecházelo v léto, se začaly tu a tam objevovat zprávy z Ujgurské oblasti hovořící o masovém zatýkání a internačních táborech. Ačkoliv jsem ze Sin-ťiangu na konci roku 2016 odjel, viděl jsem na vlastní oči, jak vážná tamější situace je. Dokonce i moji nejbližší přátelé mě postupně jeden po druhém začali mazat z kontaktů na WeChatu, jelikož komunikace s lidmi v zahraničí začala sloužit jako záminka pro zatčení.

Tahir zůstal ve spojení déle než většina ostatních a čas od času mi napsal, abychom probrali mé překlady jeho poezie, pak ale přestaly přicházet zprávy i od něj. Na konci června 2017 mi zanechal hlasovou zprávu. „V květnu tu bylo opravdu příšerné počasí,“ pověděl a použil typickou ujgurskou metaforu pro politické represe. „Neměl jsem možnost se s tebou spojit. Bylo to pro nás nesmírně těžké, počasí se neustále měnilo.“ Poslali jsme si několik zpráv o jedné z jeho básní.

A pak ticho. Žádný z mých přátel z Ujgurské oblasti se mi už nikdy neozval.

V následujících měsících přicházely ze Sin-ťiangu čím dál černější zprávy. Bylo zřejmé, že se nejedná o dočasnou vojenskou akci, jak mnozí doufali. Jak získávaly rozměry krize ostřejší kontury, měl jsem neustále plnou hlavu všech, které jsem tam znal. Největší obavy jsem si dělal o Tahira coby bývalého polického vězně. Neměl jsem ale jak zjistit, zda je v pořádku. Neměl jsem jak zjistit, zda je kdokoliv v pořádku.

Z Ujgurské oblasti se stalo obrovské vězení přísně kontrolované bezpečnostními složkami a v lidských dějinách zcela unikátním biometrickým dozorovacím systémem. Neznámo kolik tisíc lidí skončilo namačkáno v internačních táborech a celé vesnice a čtvrti zůstaly vylidněné. Ujgurské pasy se konfiskovaly, komunikace s okolním světem byla přerušena. Odejít se nedalo.

Minimálně v jednom případě se ale nemožné stalo skutečným. Na konci srpna jsem se od společného známého v Šanghaji dozvěděl, že se Tahir chystá odcestovat do Spojených států. Byl jsem jako na trní, ale neodvažoval jsem se s ním spojit, dokud nebude bezpečně pryč z Číny. Pak mi další společný přítel předal americké telefonní číslo a pověděl mi, že patří Tahirovi. Vytočil jsem ho.

A Tahir to zvedl. Tinčliqmu? „Jak ses měl?“ Přivítali jsme se jako obvykle. Zeptal jsem se ho, kde se nachází. Když mi odpověděl, že je s celou rodinou ve Washingtonu, zaplavila mě úleva. Po měsících špatných zpráv mi to připadalo jako zázrak.

Nedlouho po příchodu do Spojených států začal Tahir uvažovat o sepsání osobního záznamu sinťiangské krize. Několik dalších let však veškerý čas vyplňovaly výzvy spojené se zapouštěním kořenů v nové zemi. Jezdil pro Uber, docházel na hodiny angličtiny a zažádal o azyl. Teprve na konci roku 2020 okolnosti Tahirovi dovolily, aby se pustil do sepisování pamětí, jež v sobě nosil od útěku z Číny.

Jakmile se pustil do psaní, všechno se z něj začalo valit. Psal tak rychle, jak rychle jsem zvládal překládat; kdykoliv jsme probírali jeho pracovní verze, vypluly na povrch nové detaily a témata. V létě 2021 otiskl The Atlantic část Tahirových pamětí ve zhuštěné podobě. Krize v Sin-ťiangu mezitím pokračovala. A Tahir dál psal.

V následujících pamětech líčí jeden člověk zkázu své rodné země. Během psaní vedl Tahir dlouhé hovory s dalšími příslušníky uprchlické komunity a porovnával své vzpomínky s osobními záznamy a veřejnými zdroji. S výjimkou nejužšího rodinného kruhu a několika jedinců neodpovídají jména a identifikační detaily zmiňovaných osob, a to kvůli ochraně před možnou odplatou státu.

Pokud vím, kromě Tahira se nikomu jinému z celé plejády talentovaných sinťiangských ujgurských spisovatelů nepodařilo od počátku masových internací z Číny uprchnout. Jeho zpráva v sobě spojuje sílu básnického vyjádření s vnímavostí vůči morální rozporuplnosti, která má své místo i v těch nejextrémnějších okolnostech. Zatímco systém státního teroru v Sin-ťiangu připravuje nelidská byrokracie, jedinci realizující tento systém – a ti, kdo jsou jím drceni – jsou zcela lidští a Tahir ve svém vyprávění jejich komplexnost zachycuje.

Se světem, který ve svém vyprávění odhaluje, se musíme všichni nějak vypořádat. Válka vedená čínskou vládou proti ujgurské menšině nemá obdoby, využívá však známé nástroje. Státním represím v Sin-ťiangu slouží jako zbraně sociální sítě, počítačové algoritmy monitorující a předvídající chování a celá řada high-tech dohlížecích mechanismů, z nichž většinu vyvinul Západ. Ve středu čínských snah o ospravedlnění sinťiangských opatření stojí islamofobní diskursy, které nabraly na síle ve Spojených státech. Mezinárodní firmy se zachytily v dodavatelských řetězcích, jež míří až k nuceným pracím v Ujgurské oblasti.

Do mého dlouholetého okruhu přátel v Urumči patří vedle Tahira řada dalších osob, jež v těchto pamětech vystupují. Společně vytvářejí pozoruhodnou skupinu spisovatelů a intelektuálů a ozvěny jejich hlasů mi nepřestávají znít v hlavě. Bohatost a energie tohoto prostředí probleskuje dokonce i uprostřed tragédie popisované na dalších stránkách: obchodník láskyplně překládající Bertranda Russella i v době blížící se hrozby zatčení, romanopisec se smyslem pro humor okořeňovaným odehrávajícími se zvěrstvy.

Každý z těchto lidí by zvládl o probíhající katastrofě podat výmluvnou zprávu – pokud by k nám mohl pomluvit. To však oni nemohou: perzekuce v posledních letech jejich hlasy umlčela, přinejmenším prozatím. Právě kvůli nim – a kvůli bezpočtu dalších neznámých lidí – sdílí Tahir se světem svůj příběh.

Prolog: Výslech

Jednoho březnového dne v roce 2009 jsem po obědě seděl ve své knihovně a četl jsem si. Má žena Marhaba sklízela v kuchyni nádobí.

Někdo zaklepal na dveře. Otevřel jsem a shledal, že za nimi stojí tři mladí lidé, dva Ujgurové a jedna Ujgurka. Marhaba za mými zády vykoukla z kuchyně.

„Jste Tahir Hamut?“ zeptal se mladík stojící přede mnou.

„Ano.“

„Chceme si s vámi promluvit o vaší registraci domácnosti. Mohl byste nás doprovodit na stanici?“ Mluvil klidně. Vypadalo to, že dvojice za jeho zády mu dělá asistenty. Bylo mi jasné, že moji hosté jsou policisté v civilu.

Registrace domácnosti obsahuje základní informace o každém členu rodiny a v Číně je považována za jeden z nejdůležitějších identifikačních dokladů. Kontrola registrace domácnosti často představuje pro policii záminku k prohlídce domu nebo k zadržení jedince.

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem stejně klidně.

„Vezměte si s sebou občanský průkaz,“ dodal policista.

„Ten mám u sebe.“ Poklepal jsem si na peněženku v kapse.

Marhaba nás znepokojeně sledovala.

„Žádný strach, o nic nejde,“ ujišťoval jsem ji, zatímco jsem si bral bundu a obouval se. „Jde jenom o registraci domácnosti.“

Cestou po schodech jsem si všiml, že policisté jdou přede mnou i za mnou, aby mě měli hezky uprostřed. Venku bylo jasno, ale chladno.

Přijeli v neoznačeném voze, což znamenalo, že se nejedná o oficiální záležitost. Seděl jsem vzadu s mladíkem, který se mnou mluvil. Druhý muž řídil a žena zaujala místo spolujezdce.

Pochopitelně jsem uvažoval, proč pro mě přišli. Měl jsem pocit, že nic z toho, co jsem v poslední době dělal, jim nemohlo poskytnout záminku.

Rozjeli jsme se pryč od našeho obytného komplexu a brzy jsme se ocitli na hlavní silnici. Abychom se dostali na místní policejní stanici, museli jsme na křižovatce zahnout doleva. Zahnuli jsme doprava. Mladík, který se mnou mluvil, v tu chvíli vylovil z kapsy služební průkaz a nenuceně mi ho ukázal.

„Jmenuji se Ekber. Toto je Midžit. Jsme z urumčijské Veřejné bezpečnosti. Chceme si s vámi trochu popovídat.“ Ženu mi nepředstavil.

Ekber mě oslovil zájmem siz, vykal mi, to jsem považoval za dobré znamení. Kdyby mě měli za zločince, od začátku by používali zájmeno sen a nadrsno mi tykali.

Mlčel jsem a zuby nehty se snažil zůstat v klidu. Ze zkušenosti jsem věděl, že příliš prudké reakce v podobných situacích ničemu nepomáhaly. Bylo důležité působit, jako bych neměl nejmenší ponětí, proč mě odvezli. Pohled na strach, úzkost a zmatek jim dělal dobře.

„Čím se živíte?“ zeptal se Ekber. Tohle nebyl výslech, zkoušel mě.

„Jsem filmový režisér,“ odpověděl jsem co nejjednodušeji.

Souhlasně přikývl a dál se vyptával: „Píšete i scénáře?“

Když jsem to uslyšel, začal jsem uvažovat, zda mě nezadrželi kvůli mému psaní.

„Ne, režíruju scénáře jiných lidí.“

„Čí scénáře jste režíroval?“

Zmínil jsem jména tří autorů. Jedním z nich byl můj přítel Perhat Tursun.

„Perhat Tursun – to je ten, co urazil našeho proroka Muhammada?“

Šokovalo mě, že jsem něco takového slyšel z úst policisty, ale rychle jsem se vzpamatoval. Určitě se pokoušel zjistit, jaké jsou mé náboženské postoje. I tak mě jeho komentář naštval.

„Četl jste ten román, ve kterém Perhat Tursun údajně Proroka urazil?“ Do hlasu se mi vkradlo podráždění.

Nechystal se zacouvat. „Ne. Četl jsem esej, která o něm pojednávala.“

„Měl byste si přečíst samotnou knihu,“ odsekl jsem. „Je potřeba, abyste byli vy státní úředníci pečliví.“

Umění sebevraždy, které Perhatu Tursunovi vyšlo před deseti lety, pojednávalo o tématech, jimž se ujgurská literatura obvykle vyhýbala: odcizení, sexualitě a sebevraždě. Román působil jako výzva ujgurským estetickým konvencím a společenským zvyklostem a na literární scéně vyvolal poprask. Poté, co jej konzervativní kritika obvinila z toho, že v textu uráží Proroka, se stal Perhat Tursun terčem nemilosrdné veřejné debaty. Objevily se dokonce i výhružky smrtí.

„Jste také spisovatel?“ zeptal se Ekber.

„Píšu básně.“

„Jaké básně?“

„Takové, kterým byste nerozuměl.“

„Aha, takže nějaké abstraktní pochmurnosti?“ Posměšně se zazubil. Nic jsem neříkal. V autě zavládlo ticho. Projížděli jsme známými ulicemi.

Pořád jsem netušil, proč mě ten den vezou na stanici, a přemítal jsem, zda to nějak souvisí s dobou, kterou jsem za mřížemi strávil před dvanácti lety. Pokud ano, měl jsem pořádný problém.

V roce 1996 jsem plánoval odjet studovat do Turecka, ale na čínské hranici s Kyrgyzstánem mě zatkli za „pokus o propašování nezákonných a tajných materiálů ze země“. Kterýkoliv Ujgur v té době mohl být zatčen z jakéhokoliv smyšleného důvodu a řada přišla na mě. Po roce a půl v urumčijském vězení jsem byl odsouzen ke třem letům v lágru. Protože jsem si už polovinu trestu odseděl, poslali mě odkroutit si zbytek do Kašgarského převýchovně-pracovního tábora.

Když mě z tábora propustili, už jsem byl vyhozen ze svého učitelského místa. Po návratu do Urumči jsem neměl práci, peníze ani domov; měl jsem jen svou registraci domácnosti.

Pracoval jsem dnem i nocí a podařilo se mi uchytit se jako filmový režisér. Jako režiséra na volné noze pracujícího mimo státní aparát si mě najímali především na natáčení nízkorozpočtových televizních seriálů, hudebních videoklipů a reklam. Vydělal jsem si sotva na živobytí. Občas jsem míval potíže vůbec nějakou práci sehnat.

Přibližně v této době sinťiangská televizní stanice nabírala překladatele, kteří měli převádět čínskojazyčné zpravodajství do ujgurštiny. Přestože jsem se ve znalostním testu umístil na nejvyšším místě z přibližně tří set zájemců, kontrola mé politické minulosti odhalila, že mě z předchozího zaměstnání propustili. Televizní stanice mou žádost zamítla.

Pak jsem nějaký čas působil jako spisovatel. Zjistil jsem ale, že psaním se člověk neuživí. Za téhle situace jsme se s Marhabou v roce 2001 vzali.

Seznámili se pár let předtím, když jsem se kvůli práci vrátil z Pekingu do Urumči. Perhat Tursun dělal přesčasy v malé firmě poskytující informace o zemědělství ujgurským farmářům a pozval mě, abych se k němu přidal. Protože jsem ve škole neučil moc hodin, souhlasil jsem. Právě tam jsem se poprvé setkal s Marhabou, zrovna tam začala pracovat. Často jsem tuhle chytře vyhlížející dívku přistihl, jak po mně pomrkává a měří si mě.

Byla o pět let mladší a tradice velela, aby mě nazývala Tahir aka. Aka znamená starší bratr a Ujgurové slovo obvykle používají při zdvořilém oslovování starších mužů. Starším ženám se říká hede neboli starší sestro. Pro Marhabu jsem však byl vždy jen Tahir. Věděl jsem, že je na ní něco výjimečného.

V době, kdy jsme spolu pracovali v zemědělské informační společnosti, jsme tu a tam zašli na oběd a často jsme si povídali. Postupně jsme se sblížili.

Během tří let ve vězení jsem s Marhabou ztratil kontakt. Po propuštění jsem se vrátil do Urumči a co nejdřív jsem se spojil s Perhatovou ženou, abych se ujistil, že je Marhaba stále ještě svobodná. Pár dní nato jsme si s Marhabou domluvili schůzku před Lidovým divadlem.

Když jsem dorazil, už tam na mě čekala. Podívala se na mě s tím nejsladším úsměvem. Avšak jakmile jsme se přivítali, zneklidněla. Před třemi lety ji nesmírně ranilo, že jsem zmizel bez rozloučení. Poté, co se dozvěděla, že mě zatkli, proplakala tři dny, vůbec nevycházela z domu. Nemohla jíst.

Stáli jsme v onen mrazivý den krátce před soumrakem vedle silnice, povídali si a kolem se řítila auta. Tři roky ve vězení způsobily, že jsem byl ke všemu citlivý, ale jakmile jsem slyšel její slova, přestal jsem chlad vnímat.

Začali jsme se pravidelně vídat. Mé roky utrpení skončily a já vnímal intenzivní potřebu rodinného tepla. Můj vztah s Marhabou se postupně prohluboval. Byla laskavá a dobrosrdečná. Často mě navštěvovala, starala se o mě a mé trápení brala za své.

Nakonec jsme se rozhodli, že se vezmeme. Moji rodiče v Kašgaru toho moc neměli, ale dali nám dost peněz na to, abychom si mohli pronajmout byt. Na věno jsem si vypůjčil pět tisíc jüanů od kamaráda – bylo to věno velice skromné. „Nelam si s tím hlavu,“ uklidňovala mě Marhaba. „Když budeme oba pracovat, vyděláme dost a povede se nám dobře.“ Po svatbě jsme těch pět tisíc jüanů společně vrátili.

Krátce po veselce jsme museli převést registraci domácnosti na společný seznam v naší nové čtvrti. Vydal jsem se na policejní stanici, kde jsem byl registrovaný, vyzvedl si své doklady a zamířil s nimi na naši novou stanici. Chanská policistka odpovědná za registrace domácností přejela mé dokumenty pohledem. Její úsečná reakce mě zaskočila.

„Číslo vašeho občanského průkazu se neshoduje s číslem v registračním archivu.“

„Jak je to možné?“

„Vaše původní číslo je pekingské a začíná jedenáctkou,“ spustila. „Vaše stávající číslo je urumčijské – a začíná šedesát pětkou. To je špatně. Každá osoba může mít jen jedno identifikační číslo. Platné je vaše pekingské číslo.“

Na okamžik jsem ztratil řeč. „Co teď mám dělat?“ vysoukal jsem ze sebe nakonec.

„Musíte na stanici, kde vám přidělili registraci. Opravte si číslo průkazu a pak se vraťte. Jinak vám sem nebudeme moci registraci převést.“

Když jsem odešel na univerzitu do Pekingu, vzal jsem si v souladu s vládními požadavky registraci s sebou. Krátce poté, co Čína představila první generaci občanských průkazů, jsem dostal svůj; a vzhledem k tomu, že jsem byl registrovaný v Pekingu, měl můj průkaz pekingské číslo. Po návratu do Urumči jsem převedl registraci na místní policejní stanici a dostal nový občanský průkaz s urumčijským číslem. Nijak jsem tu změnu neřešil a předpokládal jsem, že se zároveň se změnou registrace změnilo i číslo mé občanky. Šest let jsem ten průkaz používal bez sebemenšího problému. Teď se ukázalo, že má špatné číslo.

Další den jsem se vrátil na starou stanici a vysvětlil jim situaci. Chanská policistka zodpovědná za registrace se podívala do papírů, které mi předchozí den dala, a nesrovnalosti si okamžitě všimla. Nic neříkala, jenom tam seděla. „Je to opravdu špatně?“ chtěl jsem vědět. Zjevně odmítala přiznat chybu. Vládní představitelé, obzvláště pak policisté, chyby přiznávají jen velice neochotně. Pomyslel jsem si, že mi číslo průkazu před šesti lety změnil nejspíš nějaký jiný policista; tato policistka se však rozhodla kolegu krýt, aby ochránila čest celého systému.

Najednou zvedla hlavu. „Proč jste ten problém neodhalil hned?“

„Předpokládal jsem, že když se převedla registrace do Urumči, změnilo se i číslo průkazu.“

„Chyba je na vaší straně,“ prohlásila rozhodně.

Došla mi trpělivost. „Neudělali jste to správně a chcete to hodit na mě? Já sám si číslo občanky změnit nemůžu, to je vaše zodpovědnost.“

„Takhle to nefunguje,“ ujistila mě a úplně má slova přešla. „Přineste omluvný dopis, v němž uznáte chybu, že jste problém neodhalil včas. Pak vám to opravím.“

Nebylo co dál řešit. Věděl jsem, že bych měl být rád, že existuje způsob, jak to napravit, dokonce i za cenu, že vezmu vinu na sebe. Poté, co jsem napsal omluvný dopis, vyplnila policistka formulář s hlavičkou „Doklad o změně čísla občanského průkazu obyvatele Sin-ťiangu“. Uvedl jsem, že moje stávající číslo občanky není správné a že by mělo být obnoveno mé předchozí číslo. Orazítkovala formulář.

Obnovení starého čísla znamenalo, že jsem předchozích šest let – včetně tří, jež jsem strávil ve vězení – vedl neregistrovaný život. Upřímně, bylo to pro mě požehnání. Doufal jsem a věřil, že záznam o mém trestu a uvěznění tím pádem zmizel z policejního systému. Síťové propojení v té době ještě nebylo nijak zvlášť rozšířené.

Po svatbě jsme s Marhabou neměli stálé zaměstnání a peníze jsme dávali dohromady, jak jen se dalo. Založili jsme rodinu a oba jsme tvrdě pracovali, dny byly dlouhé, ale naplněné štěstím. Nakonec jsem přijal post filmového režiséra v soukromé mediální firmě. Narodily se nám dvě děti. Sedm let jsme si pronajímali byt a v roce 2008 jsme si konečně mohli vzít hypotéku a koupit si vlastní bydlení.

Má režisérská práce pronikala do čím dál většího povědomí. Dál jsem psal poezii a jako básník získal jistou reputaci. Překonali jsme spoustu překážek, náš život konečně zapadl do zaběhnutých kolejí a užívali jsme si určitou stabilitu.

Během deseti let od propuštění z vězení mě policisté pod různými záminkami tu a tam vyhledali, stejně jako to dělávali řadě jiných ujgurských intelektuálů. Tyto incidenty však nikdy nijak nesouvisely s časem, který jsem strávil za mřížemi. Věřil jsem, že to kromě změny čísla občanského průkazu souvisí také s tím, že mě zatkli v prefektuře Qizil su, ale domácnost jsem měl registrovanou v Urumči. S výjimkou obzvlášť důležitých případů se policie obvykle zabývala jen záležitostmi týkajícími se vlastních okrsků. Policisté z Qizil su nemohli pravidelně jezdit patnáct set kilometrů do Urumči, aby mě měli pod dohledem.

Pokud můj záznam v trestním rejstříku způsobil, že si mě urumčijská policie připsala na černou listinu, strávím zbytek života pod drobnohledem. Těžce vydobytá stabilita mé rodiny skončí v troskách.

Projeli jsme úzkou ulicí v centru města a zastavili před starou budovou policejní stanice městské části Tengri tagh. Policisté v civilu mě odvedli do nevýrazné kanceláře ve druhém patře. Stály v ní tři stoly a tři židle, na každém stole trůnil ničím výjimečný počítač. Stoly i počítače pokrývala tenká vrstva prachu. Hádal jsem, že tu nikdo aspoň měsíc nebyl.

Ekber ukázal na židli nejblíž ke dveřím. Policistka se vytratila. „Dal byste si něco k pití?“ zeptal se mě.

„Kolu, jestli můžu prosit,“ odpověděl jsem.

Midžit odešel z místnosti. Ekber zapnul počítač u okna a slušně mě požádal: „Mohl bych vidět váš občanský průkaz?“ Vyndal jsem občanku z peněženky a přešel k němu. Položil si ji na stůl.

Midžit se vrátil se třemi vychlazenými plechovkami Coca-Coly. Jednu podal mně a druhou Ekberovi. Ten odešel z kanceláře. Popíjel jsem limonádu a ze všech sil se snažil vypadat klidně. Midžit odložil své pití na stůl, chvíli se díval na blikající monitor a pak zamířil ke dveřím. Než stihl odejít, pověděl jsem mu, že bych si potřeboval odskočit. Chtěl jsem vidět jeho reakci. Chodba zela prázdnotou. Midžit mě vyzval, abych ho následoval a odvedl mě na záchody o pár dveří dál. Vešel jsem. Midžit šel za mnou a nespouštěl mě z očí. Očividně jsem představoval důležitou osobu jejich zájmu.

Vrátil jsem se s Midžitem do kanceláře a znovu se posadil. Midžit odešel.

Nechali mě tam samotného téměř hodinu. Útočili tím na mou psychiku. Každý na mém místě by znepokojeně čekal, až se dozví, proč ho sem přivezli; a čím déle by zůstával bez informací, tím nervóznější, zmatenější a zoufalejší by byl. Protože jsem věděl, jak to funguje, dařilo se mi zůstat víceméně v klidu.

Ekber s Midžitem se konečně vrátili do kanceláře. Midžit nesl hromádku linkovaných papírů a pero. Ekber si přisunul židli naproti mně a posadil se. Midžit zaujal místo u počítače u okna.

„Možná jste na podobném místě poprvé,“ spustil Ekber. „Dokážu si představit, že vás to zneklidňuje, ale k nervozitě není důvod. Chceme se vás jen zeptat na pár věcí. Musíte pouze odpovídat pravdivě a brzy to bude za vámi.“

Jakmile jsem tohle uslyšel, věděl jsem, že dnešní výslech nemá nic společného s časem stráveným ve vězení. Výrazně se mi ulevilo.

„Jistě,“ odpověděl jsem sebejistě.

Ekber se mě pak značně zdlouhavě metodicky a neúnavně vyptával na rodinu a osobní detaily: jméno, věk, adresu, pracoviště, rodinné příslušníky, příbuzné, stručný životopis a tak dále. To byla jen formalita.

Při převypravování svého životního příběhu jsem přeskočil čas za mřížemi. Když jsem mluvil o škole, z níž mě vyhodili, řekl jsem pouze, že jsem „dal výpověď“. Ve druhé polovině devadesátých let minulého století se všichni nadšeně vrhali do nových věcí. Spousta vládních kádrů a zaměstnanců státních podniků opustila stabilní zaměstnání, aby zkusila své štěstí v soukromém sektoru. Má poznámka o výpovědi si proto nevysloužila žádnou zvláštní pozornost.

„Má vaše společnost nějaké kontakty v zahraničí?“ otázal se mimoděk.

Byla to past.

„Určitě ano.“