DEVNEY PERRY

královna

Série CLIFTON FORGE

díl 6.

Copyright © 2021 TIN QUEEN by Devney Perry LLC

This edition is published by arrangement

with ALLIANCE RIGHTS AGENCY c/o Devney Perry

Cover design © Hang Le

Translation © Žaneta Ziecinová, 2024

Original English title: TIN QUEEN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-639-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-640-0 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor vymyslel. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

PROLOG

NOVA

„Novo, nesahej na to!“ Shelby mě praštila přes ruku dřív, než jsem stihla pohladit tátovu nablýskanou motorku.

„Co je?“ střelila jsem po ní pohledem a stejně jsem na ten lesklý chrom sáhla. Ucítila jsem teplo, jak se do něj opíralo odpolední slunce.

Shelby protočila panenky a v tu chvíli bouchly prosklené vstupní dveře a z domu vyšel táta s TJem na ruce.

TJovi bylo osm a na nošení na ruce byl už trochu velký. Mně bylo deset a máma říkala, že rostu jako z vody. Ale bez ohledu na to, kolik jsme s TJem měřili, táta nás i nadále nosil. Až na Shelby. Té už bylo třináct, a přestože by se táta jistě pokusil ji zvednout, ona už to neměla ráda.

Ona už neměla ráda jeho.

Když máma tátu vyprovázela k motorce, popotáhla a mě píchlo u srdce.

Pokaždé při jeho odjezdu plakala. My všichni jsme pokaždé plakali.

Kromě Shelby.

„Buď na mámu hodnej.“ Táta postavil TJe na bosé nohy, klekl si před něj, naklonil se a něco mu pošeptal do ucha.

TJ kývl a nadmul hrudník. „Ano, pane.“

„Hodnej kluk.“ Táta se zvedl, počechral ho ve vlasech a potom šel za mnou a Shelby k motorce. Rozpřáhl ruce k mojí sestře. „Obejmeš mě na rozloučenou?“

Přezíravě se na něj podívala.

„Ale no tak, Shelby. Nebuď taková.“

„Jmenuju se May.“ Udělala krok vzad a překřížila si ruce na břiše.

Obrátila jsem oči v sloup. Táta nám říkal prostředními jmény, ale Shelby poslední dobou chtěla, aby se jí říkalo křestním jménem, May. Dokonce i když jsem na ni zavolala Shelby, naštvala se a praštila mě do ruky.

Moje sestra byla spratek. Tak jsme jí s TJem říkali nejčastěji.

Táta si prohrábl vousy. Potom udělal dlouhý krok směrem k Shelby a objal ji. Sice dělala cavyky, jako že nechce, ale ani se nepokusila odtáhnout.

Když ji pustil, vydal se za mnou s rukama doširoka rozpřaženýma.

Padla jsem mu do náruče, zabořila mu obličej do trika, pevně zavřela oči a objímala ho vší silou kolem pasu. Kdybych ho držela dostatečně silně, třeba by se u nás zdržel o trochu déle. „Musíš už odjet? Sotva jsi přijel.“

Neviděli jsme ho tři měsíce a přijel jenom na dva dny. Obvykle zůstával týden. Občas dokonce deset dní. To bývaly ty nejlepší návštěvy. V těch dnech se máma usmívala, TJ se smál a já jsem tátu objímala, kdykoli jsem mohla.

„Jo, Novo. Musím už jet.“

Znamenalo to, že máma bude smutná a TJ se bude po zbytek dne mračit, možná i větší část zítřka. Shelby bude mrzutá a zamkne se ve svém pokoji. A já se vrátím k čekání, udělám si značku v kalendáři a budu přemítat, kdy ho znovu uvidíme.

Objala jsem ho ještě pevněji. Tvář jsem zabořila do jeho měkké černé kožené vesty. Nosil ji všude, jen doma ne. Pod vestou jsem ucítila pásky z jeho pouzdra a ostrý kov pistole, kterou měl u žeber.

Táta pokaždé nosil zbraň, aby nás mohl chránit, kdyby přišli zlí lidé.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala jsem se.

„Nevím. Brzo, snad.“

Brzo nikdy nebývalo dost brzo.

Odtáhl mi ruce a klekl si přede mě, jako předtím před TJe. „Pomáhej doma mámě.“

„Dobře.“

„A pilně se uč.“

Přikývla jsem. „Budu.“

„A nezapomeň na naše tajemství. Můžu se na tebe spolehnout?“

„Ano.“ Vždycky se na mě mohl spolehnout.

„Věříš mi?“

„Ano.“

„To je moje holka.“ Políbil mě na tvář a jeho bradka mě polechtala na tváři. Potom se postavil a z kapsy trika vytáhl sluneční brýle. Nasadil si je přes své tmavé oči, otočil se a šel k mámě.

Padla mu do náruče podobně jako já a pevně ho objímala, jako by ho chtěla přimět, aby zůstal.

Zašeptal jí cosi do ucha a ona odtáhla ruce. Pak kývla a zvedla bradu stejným způsobem jako předtím TJ.

Nikdy neplakala, dokud neodjel, protože tatínek neměl slabost rád.

Poodstoupil, ale máma ho pohladila po lokti.

„Máme tě rádi, Tuckere.“

„Já vás taky. Dávejte na sebe pozor.“

„Vždycky.“ Šla k TJovi a přitáhla si ho k sobě.

Táta nasedl na motorku. Podíval se na Shelby, jako by na něco čekal, ale ona tam nadále stála s rukama překříženýma. Upřeně se dívala na poštovní schránku, na které bylo tiskacím písmem napsáno JOHNSONOVI.

Napsala tam naše jméno před pěti dny. Pošťák věděl přesně, kdo tu bydlí, žili jsme tu celý život, takže to jméno tam být ani nemuselo. Shelby by to nepřiznala, ale já jsem se domnívala, že to udělala, aby tátu naštvala, protože on se nejmenoval Johnson.

My jsme se tak taky nejmenovali.

Jmenovali jsme se Talbotovi, ačkoli neoficiálně. Oficiálně jsme byli Johnsonovi, ale v našich srdcích jsme byli Talbotovi – takhle nám to alespoň máma vysvětlovala.

A s posledním pohledem na mámu táta nastartoval svého harleye a to burácení mě přinutilo ustoupit o krok zpět, protože mi země pod nohama vibrovala. A rázem byl pryč, černá šmouha na konci ulice zmizela za rohem příliš brzy.

Všichni jsme tam stáli, dokud se ozvěna jeho motorky nevytratila.

Máma neřekla ani slovo, otočila se a zmizela v domě, až se za ní přibouchly dveře.

„Skvěle, teď probrečí celý den.“ Shelby nakopla kamínek na chodníku. „Kéž by k nám už nejezdil.“

„Shelby,“ vypískla jsem.

„Jsem May.“

„Jak chceš,“ zamručela jsem. „Proč jsi na tátu tak zlá?“

„Nemá nás rád, June.“

„Takhle se nejmenuju.“

„Ale ano, jmenuješ. Dřív nebo později si na to jméno budeš muset zvyknout.“

„Drž hubu, Shelby.“

„May,“ znovu mě opravila.

„A táta nás má rád.“

„Svůj klub má raději.“

Otevřela jsem ústa, abych něco namítla, ale zarazila jsem se, protože měla pravdu. Táta Arrowheadské Warriory miloval nade vše.

Jenže bylo to tak špatné? Díky tomu klubu jsme měli krásný dům. Díky němu jsme vždy měli nové boty a oblečení a máma nemusela pracovat. Být v klubu byla tátova práce. Příliš se to nelišilo od našeho souseda o tři domy vedle, který byl v armádě a doma téměř nikdy nebýval.

„Já ten jeho klub nenávidím,“ vyštěkla Shelby.

„Já ne.“

TJ prošel kolem a chytil mě za ruku. „Já taky ne.“

„Protože jste hlupáci,“ odsekla Shelby. Než mě napadlo, co bych jí odpověděla, odešla pryč.

Její nejlepší kamarádka bydlela dva bloky od nás. Určitě šla za ní, aby skákaly na trampolíně a probíraly kluky. A Shelby mohla předstírat, že jí tátův odjezd nevadí a že ji neranil.

Shelby byla v předstírání nejlepší. Měla v tom delší praxi.

„Co ti táta řekl?“ zeptala jsem se TJe, když byla Shelby z doslechu.

„To je tajemství.“

Táta vždycky TJovi říkal tajemství a TJ mi je nikdy neprozradil. Protože TJ byl kluk.

„Dám ti pět babek, když mi to řekneš.“

TJ to chvíli zvažoval a pak zavrtěl hlavou. „Ne.“

Že mě to překvapuje. Proč jsem já nemohla znát ta tajemství? Uměla bych je udržet. My všichni jsme to uměli.

Protože na tom závisely naše životy. Tak to táta říkával.

KAPITOLA 1

NOVA

„Ahoj,“ zvedla jsem hovor od své sestry.

„Ahoj. Kde jsi?“

Ve vězení. „Mám jenom nějaké vyřizování přes oběd,“ zalhala jsem a šla po parkovišti ke svému autu. Za mnou se za téměř čtyřmetrovým plotem s ostnatým drátem tyčila státní věznice.

„Aha, tak to je bezva. A mohla by ses tu na pět minut zastavit? Potřebuju naložit dort do dodávky, ale sama ho neunesu. Jsem hloupá, že jsem to nepromyslela předem. Měla jsem ho udělat na dvě části a složit ho až na místě. Jack má schůzku až do tří a máma mi nezvedá telefon. A já musím ten dort na oslavu odchodu do důchodu doručit do dvou.“

„Ehm…“ Do háje. „Já nemůžu.“

„Proč ne?“

„Protože se musím vrátit do práce. Mám toho hrozně moc.“

„Beztak už jsi venku. Pět minut. Pěkně prosím. Vždyť víš, že bych tě neprosila, kdybych nebyla zoufalá. Dokonce jsem šla za paní Frankovou odvedle, ale není doma. Slibuju, že ti dám cupcake, až přijedeš.“

Shelby právě začala podnikat, vyráběla dorty na zakázku. Pekla je doma, ale rozjelo se to rychleji, než očekávala, a to díky řadě spokojených nevěst, které si ji najaly na upečení svatebního dortu. Missoula bylo sice jedno z největších měst v Montaně, přesto mělo ústní doporučení velkou váhu a rychle se o sestře rozkřiklo v těch správných kruzích.

Měla hodně zakázek a nerada je odmítala, takže zatímco hledala pomocnici a prostory pro pekárnu, my všichni jsme jí slíbili, že přiložíme ruku k dílu a pomůžeme jí překonat počáteční strasti.

Platila mi v cupcacích, takže mi to nevadilo. A kdybych skutečně byla v Missoule, všeho bych nechala a ihned jí vyrazila na pomoc. Bylo mi jasné, že bude naštvaná, až se dozví, kde jsem doopravdy.

Dodala jsem si odvahy a zastavila se. „Když jsem říkala, že mám nějaké vyřizování… vlastně jsem tím myslela, že jsem mimo město.“

Moje přiznání se setkalo s mlčením. Dlouhým a vleklým mlčením, takže bezpochyby musela slyšet, jak se za mnou ozvala siréna následovaná hlášením, že vězni, nacházející se na dvoře, se musí seřadit a vrátit dovnitř.

Zatraceně.

„Zase jsi jela za ním, že jo?“ zeptala se.

Slova se mi zadrhla na jazyku a ramena poklesla. „Jo.“

„Co tím sleduješ, June?“

„Neříkej mi tak!“ napomenula jsem ji ostře a moje jehlové podpatky na chodníku pronikavě klapaly.

„Je. To. Tvoje. Jméno.“

„Vždyť víš, že není.“ Možná pro zbytek světa, ale pro svou rodinu, pro lidi, kteří znali pravdu, jsem byla Nova.

Jízlivě odsekla: „Je ti třicet dva, a ještě jsi na to nepřišla. Manipuluje s tebou. Tohle celé je jenom nějaká zvrácená a pokroucená hra, aby on dosáhl svého.“

Kousla jsem se do jazyka, nechtěla jsem se hádat. Zase.

Se svojí sestrou jsem se shodla téměř na všem. Že mandlový dort je lepší než vanilkový. Že koupě luxusních lodiček jsou skvěle utracené peníze. Že její syn Christian je anděl na zemi. Ten seznam by pokračoval donekonečna, až na jedno jediné téma, ohledně něhož společnou řeč nejspíš nikdy nenajdeme, a to byl náš otec.

„Nechci se kvůli tomu hádat.“ Došla jsem k autu a dala si brašnu do kufru. „Mrzí mě, že tam nejsem, abych ti pomohla.“

A po téhle schůzce s otcem bude moje nepřítomnost v Mis-soule trvat o dost déle než jedno odpoledne. To jí povím později. Možná.

„Co chystáš?“ téměř šeptala.

„Musím něco zařídit.“

„Nenech se vtáhnout do jeho sraček. Prosím. Nech to plavat. Nech ho plavat.“

„Já nemůžu.“

„Ale můžeš. Odejdi. Žij svůj život.“

Nikdy se nesnažila pochopit tátovu loajalitu k jeho klubu. Možná protože žila v nevědomosti. Já donedávna také. Ale klapky z očí spadly a teď tu bylo pár věcí, které se musely udělat.

Někteří lidé museli pykat.

„Můžeš mi prostě… věřit?“ zeptala jsem se jí.

Zaúpěla. „Teď zníš jako on.“

„Spoléhá na mě, Shelby.“

„Jmenuju se May.“ A s těmito slovy zavěsila.

„Krucinál.“ Zamračila jsem se na svůj telefon a vhodila ho do kabelky.

May. Když jsme spolu byly samy, vždycky jsem jí říkala Shelby, stejně jako táta. A mně vždycky říkal Nova. Ale ona poslední dobou svoje jméno odmítala. Dokonce i máma jí přestala říkat Shelby.

Předpokládala jsem, že to bylo kvůli Christianovi, kterého máma často hlídala a jemuž už byly dva roky a začínal mluvit, takže ho nechtěly mást různými jmény. Ale možná to s tím nemělo nic společného. Možná chtěla otce po jeho zatčení a obvinění zcela vymazat ze svého života.

Ani její manžel netušil, že její jméno – její skutečné jméno – bylo Shelby. Jack se domníval, že to je její prostřední jméno, a pokaždé se na mě divně díval, když jsem ji tak nedopatřením oslovila.

Oficiálně se jmenovala May Shelby Johnson-Barnesová. Ale její skutečné jméno bylo Shelby Talbotová.

Já jsem se jmenovala Nova Talbotová. Na mém řidičském oprávnění stálo June Nova Johnsonová, ale to byla jen taková lest. Tajemství, které nás chránilo.

Ani Jack netušil, kdo jsme. Protože nejlepší způsob, jak tajemství překazit, bylo říct o něm někomu.

A my jsme nikomu nic neřekli. Táta nám to kladl na srdce odmalička a já jsem za svých třicet dva let tu iluzi zdokonalila. Shelby – May – se spokojila s fasádou. Chtěla být May, zatímco já jsem June nesnášela.

Třeba ze mě bude Nova, až dokončím svůj úkol. Předstírání pak skončí a já budu sama sebou, pro sebe i pro celý svět.

Otočila jsem se, opřela se o teplou kapotu svého auta a zírala na věznici. To zařízení stálo izolované na velkém pozemku. V dálce se za zelenozlatými poli tyčily bílé štíty hor. Ale ty hory byly mnoho mil vzdálené, a pokud by se vězeň pokusil o útěk, musel by utíkat po holé pláni a neměl by se kam schovat.

Za oploceným prostorem se nacházelo mnoho budov, všechny v odstínech béžové nebo šedé se škvírami ve zdech, což měla být okna. Tátu drželi v budově nejblíž parkovišti.

Byl tam uvězněný. Uvnitř měl strávit zbytek svého života. Tam měl zemřít sám v cele, bez své rodiny.

Kdyby se za ním Shelby vydala na návštěvu, možná by pocítila ten samý vztek, který koloval žilami mně, ačkoli jsem o tom pochybovala. Podle ní si svůj trest zasloužil. Prý to byla jeho vlastní rozhodnutí, která ho přivedla až sem a vysloužila mu tři po sobě jdoucí doživotní tresty.

Nemýlila se.

Táta udělal hodně chyb. Žil svůj život na špatné straně zákona a jeho zločiny ho nakonec dostihly. Ale pokud měl strávit zbytek života ve vězení a pykat za svoje hříchy, bylo by spravedlivé, aby muži, kteří ho sem dostali a kteří byli stejně vinní jako on, také seděli v celách.

Tin Gypsies.

Můj otec byl vysoký, silný a mocný muž, jenž bude za betonovými zdmi věznice chřadnout. Už nikdy se svobodně nenadechne. Už nikdy se neprojede na své motorce na letním slunci. Už nikdy neobejme moji matku.

Totéž platilo pro mého bratra.

To všechno kvůli těm bastardům z Clifton Forge.

A když se jim můj otec nemohl pomstít sám, hodlala jsem to udělat za něj. Spoléhal na mě.

Šla jsem zpátky ke kufru, otevřela ho, vzala si kabelku a aktovku, hodila je na sedadlo spolujezdce a posadila se za volant. Sundala jsem si sako a kožené sedadlo mě hřálo i přes béžový krajkový top a černé kalhoty.

Dnes jsem si vzala svůj oblíbený kostýmek. Máma si ze mě utahovala, že svoje saka nosím místo štítu, a měla pravdu. Nosila jsem je, jako táta nosil svoji nášivku, než mu ji strhli ze zad.

A svůj štít jsem dnes potřebovala, protože jsem vyrážela do války.

Nečekala jsem, že mi táta dá svolení. Domnívala jsem se, že to bude chtít víc návštěv, abych ho přesvědčila, že pomsta by neměla spočívat na vzdáleném příbuzném ani na nějakém mladém čekateli Warriorů. Pokud chtěl pomstu, mohl počítat se mnou, já ji dotáhnu do konce.

On mi však svoje požehnání dal. Dal mi svoji důvěru. A já jsem ho nemínila zklamat.

Tucker Talbot se dočká své odplaty mojí rukou.

Počínaje dneškem.

Otočila jsem klíčkem v zapalování a nechala si předení motoru proniknout do kostí. Ten zvuk mě hladil po těle, jako by se mě dotýkal milenec. Přejela jsem konečky prstů po volantu, chvíli zhluboka dýchala a nakonec vyrazila.

Cesta domů do Missouly by trvala něco přes hodinu. Ale opačným směrem bych dojela do Clifton Forge.

Nejela jsem domů.

Moje kupé Chevy Nova z roku 1969 se vznášelo na silnici a věznici jsem zanechala ve zpětném zrcátku. To auto byl dárek od otce k mým jednadvacátým narozeninám, a jestli jsem se někde cítila nejvíc sama sebou, bylo to za volantem tohoto auta.

Ten vůz byl hlučný a rychlý. Sexy a elegantní. Táta vždycky říkal, že nova je sice trochu mrcha, ale jinak je prostě senzační. Proto mě pojmenoval Nova. Bylo to jeho druhé nejoblíbenější auto – první místo zaujímal Shelby Mustang.

Hučení pneumatik na asfaltu mi uklidnilo nervy, slunce na azurově modré obloze jasně svítilo. Pole se kolem mě míhala a slévala se do jedné zelenozlaté šmouhy.

Táta si otevřené montanské silnice užít nemohl, takže jsem si je užívala za něj.

Stáhla jsem okýnka a sundala si blonďatou paruku, kterou jsem si pořídila pro návštěvy ve vězení. Odhodila jsem ji na sedadlo spolujezdce společně s falešnými brýlemi, které měly silné černé obroučky. Potom jsem nechala vítr, aby mi uvolnil vlasy z drdolu. Čerstvý vzduch mi naplnil plíce, chvíli jsem ho v nich podržela a připomněla si, proč tohle dělám.

Kvůli tátovi.

Kvůli TJovi.

Možná jsem nebyla členem Arrowheadských Warriorů, ale to neznamenalo, že klub nebyl odmalička součástí mého života. Jistě, ani jeden žijící člen Warriorů nevěděl, že existuju. To však neznamenalo, že jsem neznala jejich tajemství.

Nebyla jsem Warrior.

Ale byla jsem bojovník.

A nastal čas uskutečnit můj plán.

Táta se mě během dnešní návštěvy vyptával na podrobnosti, ovšem nechala jsem si je pro sebe. Místnosti ve věznici, kde se vězni setkávali se svými právníky, měly být sice údajně soukromé a bylo nezákonné nahrávat rozhovory mezi právníkem a jeho klientem, avšak také jsem věděla, že FBI po Warriorech jde.

Nevěřila jsem federálům, že pravidla neohýbají a nenajdou nějakou kličku nebo mezeru v zákonech.

A navíc ten způsob, jakým jsem se chtěla vetřít mezi Tin Gyp-sies, nebylo něco, co bych chtěla probírat se svým otcem. Výhoda toho, že promeškal většinu mých zásadních životních událostí, byla absence těch divných rozhovorů mezi otcem a dcerou ohledně sexu a sexuálních partnerů.

Netušila jsem, jak by se mu líbilo, že se chci vyspat s nepřítelem. Vlastně jsem ani nevěděla, jak se budu cítit já, ale tento plán se mi utvářel v hlavě už několik měsíců. Neexistoval jiný způsob, jak se dostat do jejich kruhu.

Mé tělo byla cena, kterou jsem byla ochotná zaplatit.

Cesta do Clifton Forge utekla jako nic. Jak se moje kola točila, točila se i moje mysl, dokud se můj plán nezdál tak pevný jako silnice pod mými koly. Vlastně to bylo jednoduché – infiltrovat a získat informace.

Můj otec byl mistr v tajemstvích, ale dokonce ani on nedokázal všechna udržet. Pochybovala jsem, že Tin Gypsies si ta svoje chrání dokonale. Byli to zločinci, nebo alespoň bývali před rozpadem svého klubu.

Musela jsem jen zjistit pravdu.

Hodlala jsem lhát, jako když tiskne, abych to z nich vymámila. Ostatně já jsem lhala celý svůj život. I samotná moje existence bylo tajemství a já jsem ani jednou nezakolísala, dokonce ani po TJově smrti, a to mě jeho smrt naprosto zdrtila.

Natáhla jsem se pro pět kostek, které jsem schovávala v popelníku, jednu jsem si vzala a sevřela ji v pěsti. TJ tyto kostky nosil všude s sebou. Před lety, když jsme byli ještě malí, nás táta naučil hrát lhářovy kostky a TJ od té doby tu hru považoval za svou. Po jeho smrti mi táta ty kostky přinesl. Byly to právě ty, které měl TJ vždy v kapse.

„Drž mi palce, bráško.“

Do okna se opřely sluneční paprsky a hřály mě do tváře. Doufala jsem, že TJ, ať už byl kdekoli, se na mě díval a věděl, jak moc se nám po něm stýská. Mně. Mámě. Dokonce i Shelby, svým způsobem. Rozhádali se toho dne, kdy se přidal k Arrowheadským Warriorům, a zemřel dřív, než se stihli udobřit.

Ten den, kdy jsme se dozvěděly o jeho smrti, mě Shelby držela, když jsem plakala. Ona byla… otupělá. Zeptala jsem se jí, kde schovává svoje slzy, a ona mi odpověděla, že už je vyplakala toho dne, kdy se TJ přidal k otcově klubu.

Obviňovala Warriory.

Já jsem obviňovala Tin Gypsies. To oni stiskli spoušť.

Objevila se značka s omezením rychlosti, takže jsem novu přibrzdila, a když jsem minula zelené světlo, zrychlil se mi tep.

Vítejte v Clifton Forge.

Hlavní třída byla lemována obchody a kancelářemi. Projela jsem kolem kavárny a restaurace. Následně jsem zahlédla malé kino a železářství.

Clifton Forge, hlavní město tohoto okresu, bylo dostatečně velké, aby tu sídlilo několik podniků, společně s farmáři a rančery, kteří mívali sklony rozšiřovat pozemky za hranice města. Stála tu nemocnice i pár bank. Stejně jako ve většině montanských měst, i zde se nacházelo stejné množství barů jako kostelů.

Na rozdíl od Missouly a dalších větších měst v Montaně tohle byla komunita. Místo, kde se sousedé přátelili a nové tváře neprošly bez povšimnutí. To jsem musela mít na paměti a dávat si pozor, kde budu trávit čas.

Jezdila jsem po městě dokola, dávala se dohromady a snažila se zapamatovat si uspořádání ulic. Potkala jsem střední školu a obchodní dům. Dairy Queen a Burger King. Minula jsem policejní stanici, která stála u řeky Missouri, a park, v němž žena házela frisbee svému labradoodlovi.

Bylo to tu překvapivě kouzelné. Až s podivem. Očekávala jsem venkovské, trochu drsné městečko, což ovšem v porovnání se studentskou Missoulou skutečně bylo. Ale mělo v sobě punc westernu a šmrnc, který lákal návštěvníky.

Montana byla v létě neodolatelná a Missoulu v poslední době zavalily houfy turistů, ale tady převládaly montanské poznávací značky. Tak budu vysvětlovat svůj pobyt tady. Že jsem do Clifton Forge přijela do konce léta, abych unikla shonu a narůstajícímu počtu turistů v Missoule.

Bylo už pozdní odpoledne. Hodiny na palubní desce ukazovaly půl páté, takže jsem pro dnešek skončila s prozkoumáváním. Potřebovala jsem se zastavit v cliftonforgeském autoservisu, než zavřou. Zadala jsem adresu do navigace v telefonu a netrvalo dlouho a měla jsem ho na dohled.

Samé srdce motorkářského klubu Tin Gypsy.

Zrychlil se mi tep. Nechtěla jsem jet blíž, takže jsem zpomalila a zastavila novu na kraji silnice. Moje auto budilo pozornost a vzhledem k tomu, že cliftonforgeský autoservis byl proslulý renovacemi nejrůznějších veteránů, bezpochyby by si mě všimli.

Přes den jsem chtěla zůstat utajená, jako bych jela po tmavé silnici bez světel.

Abych večer mohla rozsvítit dálková světla.

Vystoupila jsem z auta a dala si sluneční brýle do vlasů. Klíče od auta jsem si vsunula do kapsy kalhot a šla jsem pěšky, moje louboutinky na betonu hlasitě klapaly.

Po celé délce autoservisu se táhlo parkoviště. Kolem budovy byl nízký plot z pletiva, který mi připomněl plot u věznice. U plotu stála zaparkovaná řada harleyů a každý z nich měl nějakou speciální úpravu, přesně jako bývaly motorky mého otce a bratra. Nic jiného jsem ani nečekala.

Na konci dlouhého parkoviště stála u lesíka tmavá budova. Okna měla zatlučená překližkami. Na dveřích visel na silném řetězu visací zámek.

Klubovna Tin Gypsies.

Zde ukrývali všechna svá tajemství? Hádala jsem, že to budu muset zjistit.

Pod ostrým srpnovým sluncem z kovového obložení autoservisu sálalo horko, až se vzduch proti obloze tetelil. Nejblíž k ulici se nacházela kancelář a nad jejími dveřmi veliká kresba. Dokonalými tahy červené, černé, žluté a zelené barvy byl na fasádě nastříkaný nápis Cliftonforgeský autoservis.

Všechna čtyři garážová vrata byla otevřená a okolím se nesla hudba a klapot nástrojů.

V prostředním boxu se objevil tmavovlasý muž. Obešel přední část auta – camaro, jestli jsem se nepletla. Opřel se o šedé nenalakované plechy, usmál se a protáhl si dlouhé nohy.

Dash Slater. Majitel autoservisu. Bývalý prezident klubu Tin Gypsy. Syn Dravena Slatera, jednoho ze zakladatelů.

Ze stejného boxu vyšel světlovlasý muž a přešel po parkovišti k oranžovo-červené motorce. Byl podobně stavěný jako Dash. A stejně domýšlivě si vykračoval. Zamával ostatním, nasedl na motorku a vmžiku byl pryč, zbyla z něj jen tečka uhánějící ulicí v opačném směru. Ani se na mě nepodíval.

Ale proč by se díval? Leo Winter nejspíš pospíchal domů za svou mladou manželkou a jejich malou holčičkou. Proč by věnoval pozornost ženě, která šla po chodníku s obličejem částečně zakrytým tmavými vlasy a která se dívala do mobilu.

Počkala jsem, dokud nebyl z dohledu, pak jsem vzhlédla a šla o krok blíž.

A tam byl můj cíl, právě mířil k Dashovi.

Emmett Stone.

Na sobě měl kombinézu v barvě džínoviny zastrčenou do bot se silnou podrážkou. Uvázal si ji v pase a na sobě měl bílé tričko s několika skvrnami od oleje. Čokoládově hnědé vlasy si stáhl do culíku na temeni hlavy. Na tváři měl krátké vousy.

V upnutém triku vynikal jeho široký hrudník a jeho potetované bicepsy napínaly lem trika na rukávech. Byl mohutnější, než jsem čekala. Taky vyšší. Fotografie na stránkách autoservisu rozhodně nevystihovaly jeho postavu tak, jak by si zasloužila. A také byl atraktivnější, než jsem vůbec doufala.

Výborně. Krásná tvářička by to celé mohla usnadnit.

Protože Emmett Stone měl být klíčem ke zkáze Tin Gypsies. Jistě, Dashe a Lea zničím také. Ale chtěla jsem začít s Emmettem.

Odemkla jsem telefon a vytočila číslo svého šéfa.

„Ahoj, June.“ Brendon to zvedl na druhé zazvonění.

Po ukončení právnické školy jsem rovnou nastoupila do Brendonovy firmy. Specializovali jsme se na pozůstalosti, nemovitosti, bankovnictví a majetkové právo. Mými klienty obvykle byly rodiny a místní podniky. Nic složitého. Vcelku nuda. Ale zastala jsem spoustu práce, protože jsem nesnášela nečinnost, a přestože mi to nevadilo, Brendon nabyl dojmu, že se přepínám.

A já ho v tom dojmu podporovala.

„Nečekal jsem, že tě dneska uslyším,“ řekl. „Většina lidí svému šéfovi nevolá, když má volno.“

„Jasně,“ zasmála jsem se, „máš minutku?“

„Na tebe i patnáct.“

„Přemýšlela jsem o našem rozhovoru z minulého týdne, a pokud tvoje nabídka i nadále platí, ráda bych tě vzala za slovo a pracovala pár měsíců z domova.“

„Samozřejmě.“

Usmála jsem se. „Myslím, že máš pravdu. Trochu času mimo kancelář, abych se dala do kupy a odpočinula si, hladině mého stresu prospěje.“

„Jak budeš potřebovat. Jsi pro náš tým velikým přínosem, takže potřebujeme, abys byla spokojená.“

„Vážím si toho.“ Nebudu pracovat zrovna z domova, ale kdo by slovíčkařil. „Díky, Brendone. Koncem týdne se ozvu.“

„Brzy na slyšenou.“

Vstrčila jsem telefon do kapsy, podívala se směrem k autoservisu a sledovala Emmetta a Dashe, jak něco probírají.

Emmett se usmál. Přirozeně. Byl to sexy úsměv. A líbilo se mi, že se umí smát.

Taky se mi líbilo, že jednoho dne budu tou, která mu ten jeho úsměv vymaže z obličeje.

KAPITOLA 2

EMMETT

„Ještě pivo?“ zeptal se Paul.

„Jedno si dám. Potom mi vystav účet a já vyrazím domů.“

Přikývl a šel na druhý konec baru k objednávacímu terminálu.

V Betsy bylo dneska rušněji, než jsem čekal. Obvykle tu v pondělí takhle plno nebývalo.

Zastavil jsem se tu po práci, abych si dal pivo a zahrál si kulečník s pravidelnými štamgasty – skupinou sedmdesátníků, kteří sem chodili denně, aby zavzpomínali na staré časy. Každý z nich měl svoji vlastní židli a nedej bože, aby si někdo dovolil mu ji zabrat.

Částečně jsem sem za nimi chodil na kus řeči i proto, že jejich vzpomínání často zahrnovalo vzpomínky na mého otce. Kdyby žil, byl by jedním z nich. A já bych sem dojížděl na pivo se svým staroušem.

Místo toho jsem sem chodil za těmi, kterým taky chyběl. Uklidňovalo mě, že jsem nebyl jediný, kdo na něj vzpomínal.

Všichni ti štamgasti už teď byli pryč, obvykle odcházeli domů před šestou. Měli Betsy raději, než se zaplnila lidmi. Na jejich židlích už seděli jiní lidé, kteří sem přišli na večerní drink.

Srpen v Montaně znamenal dlouhé dny. Lidé si naplno užívali společenského života, dokud bylo teplo a slunce svítilo až do devíti. I když zevnitř z Betsy vlastně slunce vidět nebylo.

Okna byla zabarvená a překrytá neonovými nápisy. Hodně neonů taky viselo na zdech vedle všemožného pivního příslušenství. U protější zdi stál jukebox a jeho světla blikala do rytmu písničky od Aerosmith, kterou kdosi vybral.

Stoly uprostřed byly plně obsazené chlapy, kteří odložili saka a vyhrnuli si rukávy od naškrobených košil. Podél baru postávaly hloučky lidí, kteří se smáli a bavili se. U kulečníkových stolů, jež při mém příchodu zely prázdnotou, bylo teď narváno a po jejich okrajích stála spousta půllitrů.

Dneska večer jsem si dobře zahrál, v uplynulých třech hodinách jsem jenom vyhrával. Ale kulečník je zábava podle toho, jakého máte soupeře, a já jsem na poslední hru chytil týpky, co akorát vyzvídali historky o mém bývalém motorkářském klubu. Takže jsem to pochopil jako znamení vyrazit domů.

Paul mi přinesl lahev corony, dal na pult ubrousek a postavil ji na něj. Potom mi vrátil moji kreditní kartu a položil přede mě účet a propisku. „Díky, Emmette.“

„Přeju hezkej večer, Paule.“ Kývl jsem a odšrouboval víčko ze svého piva.

Asi před šesti měsíci tu jedna ženská vhodila do kamarádova nápoje drogy. Dash, Leo a já jsme se dobře bavili, pili jsme tequilu a probírali novinky. Dash pak odjel domů za svojí ženou Bryce. Já jsem odešel s nějakou holkou. A Leo se chystal jet domů za svojí Cass.

Ale než vyrazil, dal si posledního panáka. Panáka, ve kterém byly drogy, a Leo odpadl. Žena, jež to udělala, za to dostala zaplaceno od našeho nepřítele. Chlapa napojeného na Arrowheadské Warriory.

V dobách Tin Gypsies to býval náš konkurenční klub. Teď se nám nejspíš snažili zničit životy, přestože většina Warriorů seděla ve vězení.

Ten chlap, který za tím stál, byl synovcem prezidenta Warriorů. Teď ten synovec i jeho strýc seděli za mřížemi, což ovšem neznamenalo, že nám nic nehrozí.

Od té doby nesměl nikdo sahat na naše drinky. Paul nás nechával, abychom si pivo otvírali sami, a když jsme pili tvrdý alkohol, pečlivě jsme hlídali každý nalitý panák.

Přiložil jsem si lahev k ústům a rozhlédl se po známých tvářích. Ještě před nedávnem by tu se mnou seděl Leo. Chodíval do Betsy skoro každý večer, ale teď byl ženatý s Cass a narodila se jim malá holčička, takže měl lepší místo, kde trávit čas. Domov. Všichni kluci z autoservisu měli lepší místo.

Protože v Betsy to začínalo být dost ohrané.

Kdysi to bývala nechvalně proslulá putyka plná motorkářů a chlapů, co žili drsný život. Býval to bar Tin Gypsies.

Teď sem chodili místní, kteří by sem před deseti lety nevstrčili nos. Bitek ubývalo, z čehož měl Paul bezpochyby radost. Koupil Betsy od původního majitele a postupně ji předělával. Taky tu teď bylo podstatně čistěji.

Místnost pořád působila temně, ale na skleněných policích za barem už nevisely pavučiny. Držák na tága, který hrozil, že se uvolní a spadne ze zdi, byl důkladně připevněn. A Paul se mračil na páry, které chodily do skladu kvůli rychlému sexu.

Betsy se změnila.

My všichni.

Mocně jsem si lokl piva, ale už jsem na něj ani neměl chuť, takže jsem podepsal účet a nechal Paulovi tučné spropitné. Odložil jsem propisku a chtěl zamířit ke dveřím, když vtom mi do oka padla bílá krajka na smyslných křivkách.

Seděla na protější straně baru čelem ke mně a měla překrásné držení těla a vzpřímená záda. Černé sako si položila na prázdnou židli vedle sebe a na něj kabelku z krokodýlí kůže.

Další oblek.

Ale tenhle… tenhle se mi líbil.

Tmavé vlasy jí lemovaly obličej a splývaly přes ramena dolů po zádech. Ten krajkový top jí obepínal prsa a pas a nenechal nic představivosti. Ramínka byla tak tenká, že bych je klidně roztrhl zuby.

Vyschlo mi v puse a zaškubalo v přirození. Nakonec jsem svoje pivo dopil na dva loky. Potom jsem si upravil kalhoty v rozkroku, obešel bar, propletl se mezi lidmi a ani na chvíli z ní nespustil oči.

Hověla si na svojí židli a rozhlížela se kolem sebe. Její rty byly přirozeně našpulené, což ještě umocnila růžovou rtěnkou. Svými krémovými nehty poklepávala do sklenky s martini, kterou měla před sebou.

Obě místa vedle ní byla prázdná a vzhledem k tomu, jak se líně rozhlížela kolem, nezdálo se, že by čekala na přítele nebo kolegyni z práce. A na levém prsteníčku neměla prsten.

Kolem mě proudily rozhovory a vyhrávala hudba. Někdo na mě zavolal, ale já jsem si ho nevšímal, tato žena zaujala veškerou moji pozornost.

Sakra, že to ale byla kráska. Musela být ve městě nová, protože taková tvářička se nezapomíná.

Být o hlavu vyšší než většina lidí v baru mělo své výhody, takže když zvedla svůj koktejl ke rtům, viděl jsem, jak se před napitím dotkla jazykem okraje sklenky. Polkla, odložila drink zpátky na ubrousek a znovu se podívala kolem sebe. Jakmile mě zahlédla, přejela pohledem můj hrudník a zvedla zrak k mému obličeji. Podívala se mi do očí a neuhnula, ani když jsem zatočil za roh a opřel se o bar vedle ní. Prohlížela si mě od hlavy až k patě.

A dělala to zcela nepokrytě.

Což já taky.

Ve svých třiceti osmi letech už mě nebavilo hrát žádné hry, pokud šlo o ženy. Když jsem některou chtěl, poznala to. Neskrýval jsem svoje záměry, ani jsem nepředstíral, že chci víc než sex na jednu noc. Jaký by to mělo smysl? Mí přátelé se možná usadili, ale to se mě v dohledné budoucnosti netýkalo.

Užíval jsem si života, dokud to šlo. A jestli si tahle kráska chtěla trochu povyrazit, ukážu jí pořádnou zábavu.

Vdechl jsem její parfém, ta plná, květinová vůně působila komplikovaně a draze. Odehnala všudypřítomný pach piva a lidí.

Sjel jsem pohledem po jejích černých kalhotách až k nejvíc sexy lodičkám, jaké jsem v posledních letech viděl. Byly černé, páskové a elegantní. Prsty na nohou měla nalakované ohnivě rudou barvou, která ladila k podrážkám bot.

Takové boty musely být drahé. Nóbl boty pro nóbl ženu.

Co krucinál pohledávala v Betsy?

„Hezký boty,“ prohodil jsem a pohlédl jí do očí. Měly barvu kávy, tak tmavou, až působily skoro černě. Lemovaly je dlouhé řasy a tmavé oční stíny. Tyhle oči by slabšího muže srazily na kolena.

„Díky.“ Její hlas zněl jako vlnící se dým, který blokoval veškerý okolní hluk.

Natáhl jsem ruku. „Jak se jmenuješ?“

Podívala se na ni a pak zpátky do mých očí. „Vždyť to nechceš vědět.“

Zasmál jsem se. Ne, nepotřeboval jsem znát její jméno. „Vlastně ani ne.“

„Výborně. Já to tvoje taky nepotřebuju. Líbí se mi, co vidím. To mi stačí.“

Zatraceně, jo. Právě jsem asi poznal ženskou verzi sebe sama. Svěsil jsem ruku, otočil se a opřel si lokty o bar. Byl jsem tak blízko, že se naše ruce dotýkaly. „Můžeš řídit?“

„Jasně.“ Sklouzla ze stoličky a postavila se. Byla vyšší než většina žen. Ty vysoké podpatky tomu pomáhaly. Potom si vzala kabelku a sako. „Můžeme?“

„Následuj mě.“

Lidé se přede mnou rozestupovali, každé klapnutí jejích podpatků bylo jako příval adrenalinu do mých žil a závan vzrušení do mého rozkroku. Když jsme vyšli ven do žluté podvečerní záře, v hlavě mi hučelo očekáváním. Vydal jsem se rovnou ke svojí motorce zaparkované u dveří, přehodil jsem přes ni nohu a usadil se.

Ona šla dál po parkovišti k autu, které bylo skoro tak sexy jako ona sama. Nova ze 69. roku. Krucinál. Nad tím autem budu slintat později. Teď jsem měl spoustu práce s tím, abych si důkladně prohlédl její dokonalý zadek.

Tahle žena… Sakra, že ale měla způsoby. Vlnila boky v pomalém rytmu chůze. V těch vysokých botách vypadaly její nohy nekonečně dlouhé. Svrběly mě prsty, jak bych do těch opálených stehen nejradši zabořil ruce a pak ji hladil po prsou.

Když usedla za volant, nastartoval jsem motorku. I přes okno jsem viděl úsměv na jejích rtech a touhu v jejím pohledu.

Zatraceně, ještě že jsem dneska šel do baru.

Vyrazil jsem z parkoviště a odolával touze pořádně sešlápnout plyn. Nerad bych ji cestou městem ztratil. Ale jakmile jsem najel na klidnou okresku vedoucí k horám, dupl jsem na to.

Byl bych zklamaný, kdyby tak svůdné auto řídila jako šnek.

Ale ona taky zrychlila, projížděla zatáčky čistě a ani na chvíli mě neztratila z dohledu. Každá ujetá míle byla jako afrodiziakum. Každá vteřina součástí předehry. Doufal jsem, že je připravená na dlouhou noc, protože takhle jsem se necítil hodně dlouhou dobu.

Vítr mi foukal do obličeje, neustále jsem zrychloval, chtěl jsem už být dole z motorky a uvnitř jejího těla. Objevila se odbočka k mému domu, přibrzdil jsem a sjel na úzkou soukromou cestu.

Jedním z důvodů, proč jsem tenhle dům koupil, byly stromy. Zatímco jiné pozemky kolem Clifton Forge ležely uprostřed rozlehlých plání, můj dům byl schovaný mezi stromy na začátku lesa, který vedl až k horám.

Kopce se zelenaly a les nás vtahoval dovnitř, až jsme po půl míli dojeli k mojí mýtině.

Můj dům stál uprostřed třicetiakrového pozemku, skrytý před světem. Byl to srub, takže dokonale zapadal do okolní krajiny. Pár stromů jsem musel pokácet – nechtěl jsem, aby mi při vichřici spadly na střechu.

Byl zasazen do svahu, takže hlavní patro leželo na úrovni vstupu a na druhé straně se z přízemí vycházelo do rozlehlé zahrady, jež se rozprostírala až k samé hranici lesa. Po celé délce domu se zepředu táhla veranda a vzadu jsem měl širokou zastřešenou terasu. V garáži pro tři parkovací stání bylo dostatek prostoru pro nářadí i pro parkování auta v létě a motorky přes zimu.

Tenhle dům a zahrada byly mým útočištěm. Tady jsem se schovával před světem a mohl tu volně dýchat.

Ženy jsem sem brával pouze výjimečně, raději jsem známosti na jednu noc do svého soukromého prostoru nepouštěl. Ale tuhle ženu jsem chtěl mít ve své posteli. Chtěl jsem ten exotický a smyslný parfém na svém povlečení. Chtěl jsem ty hedvábné vlasy rozprostřené po svých polštářích.

Zaparkoval jsem motorku na příjezdové cestě před garáží, ani jsem se nenamáhal s ní zajíždět dovnitř. Na to jsem příliš pospíchal. Tlumené hřímání motoru novy vedle mě utichlo, jakmile vypnula motor.

Slezl jsem z motorky, přešel k jejím dveřím, otevřel jí je a ona vystoupila. Pohybovala se s grácií a sebevědomím a já jsem se nemohl dočkat, až jí tu její dokonalou vyrovnanost trochu pocuchám. Až ji připravím o sebekontrolu.

„Určitě to chceš, zlato?“ zeptal jsem se a vzal ji za ruku.

Vyklenula obočí. „A ty?“

Dovedl jsem ji ke dveřím.

Cesta ke mně nám trvala asi půl hodiny a slunce už zapadalo za horizont. Stromy většinu slábnoucího světla pohltily, takže dům působil temně a prázdně. Odemkl jsem dveře a zadal kód na alarmu. Vešel jsem dovnitř a ona mě následovala.

Potom jsem se na ni vrhl a přitiskl své rty k jejím. Bože, chutnala tak skvěle. Sladce jako med a ještě líp, než jsem si cestou domů představoval. Ale její jazyk byl hříšný jako ďábel sám. Zaplétal se a soupeřil s mým.

Předklonil jsem se a ona se narovnala. Pohladila mě po svalech na břiše, já jsem ji chytil za hebkou kůži na bocích a přitlačil ji ke zdi na chodbě.

Rozepnul jsem jí pásek i kalhoty a zajel pod ně rukou. Nahmatal jsem okraj toho krajkového topu a vsunul pod něj ruce.

Jakmile jsem zkušenýma rukama pohladil hebkou kůži na jejím těle, zalapala po dechu. Potom mě kousla do spodního rtu.

Odtrhl jsem od ní rty a začal ji líbat na krku. Silně jsem nasál její kůži, tak silně, že jí na mě zůstane památka, a potom jsem sjížděl jazykem níž a líbal ji na klíční kosti.

Opřela se hlavou o zeď, takže mi odhalila větší část svého krku, abych mohl ochutnávat. Zajela mi prsty do vlasů a uvolnila je z gumičky, která je držela, aby mi nepadaly do obličeje. Některým ženám se moje vlasy po ramena nelíbily. Ale mně to bylo fuk, protože jsem nesnášel stříhání.

A pak byly ženy, které se jimi probíraly a při sexu se mě za ně držely.

Tahle žena… naštěstí patřila do druhé skupiny. Nehty mě škrábala na pokožce hlavy. Díky tomu dráždění jsem po ní toužil ještě víc.

Pod zipem mi tepalo v penisu, jak jsem si vychutnával její pleť a rukama ji hladil po pevné kůži pod žebry.

„Pokračuj,“ zašeptala a zatahala mě za vlasy.

Vytáhl jsem ruce zpoza jejího tílka a rovnou se vrhl na její stehna, zvedl jsem ji a přitiskl se svojí erekcí k jejímu rozkroku.

Naše pohledy se střetly, svoje kávové oči zabořila do mých.

Měla v nich pochyby. Jako by nevěřila, že ji přivedu k orgasmu.

Ukázat jí, že se mýlí, bude veliká zábava.

Vzal jsem mezi prsty ramínko jejího topu a stáhl jí ho z ramene. Napínal jsem ho kousek po kousku, až prasklo. Když to viděla, v očích jí zajiskřilo. Potom jsem odtáhl krajku a uvolnil jí ňadro. Neměla podprsenku. Sakra.

Její bradavka byla jako rubín, ideální velikost pro můj palec. Dvakrát jsem kolem ní zakroužil, než jsem jí přetrhl i druhé ramínko a uvolnil druhé prso.

Vzedmula hrudník, zády se opřela o zeď, prohnula se v mém dotyku a omotala mi nohy kolem pasu. Vzal jsem do dlaní její smyslné poprsí a svými boky ji přitiskl ke zdi.

Zaklonila hlavu a znovu mi nabídla svůj delikátní krk. Líbal jsem ji a cítil, jak se jí zrychluje tep, až jsem měl takovou erekci, že byl nejvyšší čas odlepit se ode dveří a dostat ji do postele.

Postavil jsem ji na nohy a vyčítal jsem sám sobě, že nezavrávorala. Chtěl jsem ji mít stejně omámenou, jako jsem se cítil já. Táhl jsem ji za zápěstí přes obývák a dál chodbou do ložnice. Celou dobu její podpatky klapaly v rytmu mého splašeně bušícího srdce.

V okamžiku, kdy jsem stoupl na měkký koberec, pustil jsem ji a sáhl si za hlavu, abych si stáhl triko. Potom jsem si rozepnul pásek a knoflíky na džínách.

Rukama mi přejela po zádech, sjela prsty po páteři a zatínala nehty hlouběji, aby označila jejich dráhu. Potom svěsila ruce, přešla kolem mě a rovnou k posteli.

Ten krajkový top byl na cucky, stáhla si ho přes hlavu a to jí rozvlnilo vlasy. Od pasu nahoru byla nahá, upřeně se mi dívala do očí, pak si stáhla kalhoty a společně s černými kalhotkami je odhodila na podlahu.

„Ty boty si nech,“ řekl jsem, když se sklonila, aby si je zula.

Přikývla, narovnala se a její prsa volala po mých ústech.

Ústech, ve kterých mi zase vyschlo, tentokrát z pohledu na její nahé tělo.

Bože, tohle musel být sen. Byla vysoká a pružná, zakulacená na těch správných místech, stvořená pro muže mojí velikosti.

Pořádně jsem si ji prohlédl a vnímal každý kousek jejího těla. Jestli ji můj pohled zneklidňoval, nedala to najevo. V obličeji neměla ani náznak zaváhání.

Tohle byl můj domov, moje ložnice, ale kontrolu tu měla ona.

Brzo si ji vezmu nazpátek.

Stáhl jsem si džíny, ráno jsem se ani nenamáhal s boxerkami, a můj pulzující úd se uvolnil. Vzal jsem ho do dlaně, dvakrát zapumpoval, přistoupil k ní a vychutnával si pohled na ni.

Sklouzla očima dolů a zůstala zírat. Velikost mého penisu nebyla zanedbatelná, ale neviděl jsem v jejích očích strach, spíš vypadala… lačně.

Já už jsem umíral touhou.

Přešel jsem k nočnímu stolku pro kondom. Hodil jsem krabičku na postel, kde měla počkat, až budu připravený. Potom jsem ženu zvedl tak rychle, až ji to zaskočilo. Když jsem nás oba otočil a svalil na postel, zajíkla se.

Tmavé vlasy na mém polštáři. Hedvábně jemná pokožka na mém povlečení.

Roztáhla nohy, abych si mezi ně mohl vlézt. Znovu jsem ji líbal, náruživě a naplno, až mi otekly rty a ucítil jsem vlhko na svém penisu.

Zasténala.

Já jsem zaúpěl.

Odtáhl jsem se, naposledy jsem se na ni podíval, vzal si kondom, roztrhl obal a ochranu si nasadil.. „Připravená?“

Uculila se. „A ty?“

Zasmál jsem se a přejel špičkou penisu po jejích vlhkých pyscích. Připravil jsem se a pronikl do ní hluboko.

Vykřikla čirou rozkoší, napnula se kolem mě a prohnula se v zádech.

„Kruci, tohle je skvělý.“ Byla pevná, vášnivá a prostě dokonalá. Dopřál jsem jí chvíli, aby se přizpůsobila, ale když mi zaryla nehty do ramen, pochopil jsem to jako svolení pokračovat. Takže jsem vyklouzl a znovu přirazil a tentokrát si vysloužil zakňourání.

Možná neznala moje jméno, ale křičet bude i tak.

Posunul jsem se, klekl si a chytil ji za nohy. Začal jsem přirážet a užíval si, jak jí při tom nadskakovala ňadra.

Dívala se mi do očí a ve vzduchu stále visela ta tichá výzva, zatímco se ložnice plnila vůní sexu a hříchu. Asi si myslela, že ji nepřivedu k orgasmu.

„Vydrž, zlato.“

Ušklíbla se, zvedla ruce a chytla se za dřevěné čelo postele. „Se mnou to takhle jednoduchý mít nebudeš.“

„Uvidíme.“

Možná že jiným chlapům by to bylo jedno. Užili by si a touhle zkouškou by neprošli. Ale já jsem nebyl jako ostatní, a jestli se mám udělat já, tak ona taky.

Zakroutil jsem boky a ona sykla. Přirazil jsem, co nejhlouběji to šlo, a ucítil napětí v jejích vnitřních stěnách.

„Podívej se na nás.“ Sklopil jsem oči k místu našeho spojení. Když jsem do ní znovu vnikl, bylo to schválně pomalu, sledoval jsem, jak kousek po kousku mizím v jejím těle.

„Dívej se!“ přikázal jsem jí, když zavřela oči.

Otevřela je a vrhla na mě významný pohled, že si jí dovoluju poroučet.

„Pospícháš někam?“ zeptal jsem se.

„Ne.“