Přeložila Šárka Kadlecová

Ice Planet Barbarians

Copyright © 2015, 2021 by Ruby Dixon

Cover design © Kelly Wagner design 2021 All rights reserved

ISBN 978-80-284-0039-2

Obsah

ČÁST PRVNÍ

Georgie

Vektal

ČÁST DRUHÁ

Vektal

Georgie

ČÁST TŘETÍ

Georgie

Vektal

ČÁST ČTVRTÁ

Georgie

Vektal

ČÁST PÁTÁ

Georgie

Vektal

ČÁST ŠESTÁ

Georgie

Vektal

LÍBÁNKY NA LEDOVÉ PLANETĚ

Georgie

Vektal

DOSLOV AUTORKY KE ZVLÁŠTNÍMU VYDÁNÍ

OSOBY V BARBARECH Z LEDOVÉ PLANETY

Čtenářům, kteří tyhle knihy berou do ruky poprvé,

i těm, kteří o knihách s modrými mimozemšťany

už víc než pět let vyprávějí svým přátelům,

děkuju vám ♥.

ČÁST PRVNÍ

Georgie

Až do včerejška jsem já, Georgie Carruthersová, rozhodně nevěřila na mimozemšťany. Samozřejmě že je ve vesmíru možné ledacos, ale kdyby mi někdo tvrdil, že se kolem Země potloukají zelení mužíci a chystají se unášet lidi? Řekla bych mu, že se pomátl.

Jenže to bylo včera.

A dneska? Dnes je situace úplně jiná.

Předpokládám, že to celé začalo včera večer. Celkem vzato probíhalo vše jako obvykle. Vrátila jsem se domů po dlouhém pracovním dni u obslužného okénka v bance, ohřála si v mikrovlnce mraženou hotovku, snědla si ji u televize a zdřímla si na pohovce. Teprve pak jsem se dovlekla do postele. Nebyl to zrovna bujarý večírek, ale co. Bylo úterý a úterky jsou samá práce a žádná zábava. Šla jsem spát a tehdy se to všechno posralo.

Zdály se mi samé divné sny. Nic tak obyčejného, jako že vám vypadnou zuby nebo se ocitnete nazí ve třídě. Tyhle byly mnohem zlověstnější. Zdálo se mi, že jsem ztracená a opuštěná. O bolesti a studených, bílých místnostech. O tom, že kráčím tunelem a vidím jedoucí vlak. V tom snu jsem se pokoušela zvednout ruku, abych si zaclonila oči před světlem.

Jenže když jsem tu ruku chtěla zdvihnout, nešlo to.

To mě probralo ze spánku. Zamžourala jsem do tenkého paprsku světla, kterým mi někdo mířil do očí. Někdo mi… do očí něčím svítí? Zamrkala jsem a snažila se srovnat si myšlenky. V tu chvíli jsem si uvědomila, že se mi tohle vůbec nezdá. Navíc jsem nebyla doma. Byla jsem někde… jinde.

Pak to světlo cvaklo a zhaslo a zacvrlikal nějaký pták. Mžourala jsem, abych přizpůsobila oči temnotě, a zjistila jsem, že mě obklopují nějaké… obludy. Obludy s podlouhlýma černýma očima, velkou hlavou a hubenými, bledými pažemi. Zelení mužíčci.

Zařvala jsem. Vlastně jsem řvala, jako by mě na nože brali.

Jeden z těch mimozemšťanů ke mně naklonil hlavu a znovu jsem slyšela to ptačí cvrlikání, přestože se mu nehýbaly rty. Něco horkého a suchého mi zakrylo ústa. Dusila jsem se a do nosu mi pronikal nějaký škodlivý pach. Do hajzlu. To tady umřu? Zběsile jsem hýbala čelistmi a lapala po dechu, i když se okolní svět propadal do tmy.

Vzápětí jsem zase spala a zdálo se mi o práci. Vždycky se mi zdá o práci, když jsem vystresovaná. Celé dlouhé hodiny na mě řvali naštvaní klienti, zatímco jsem se snažila otevřít balíčky dvacetidolarových bankovek, které nechtěly povolit. Pokoušela jsem se spočítat drobné, jen aby mě něco rozptýlilo. Sny o práci jsou obvykle strašné, ale tenhle byl úlevou. Žádné vlaky. Žádní mimozemšťani. Jen práce v bance. S prací v bance si dovedu poradit.

A to všechno vedlo… sem.

Jsem vzhůru. Probuzená, aniž bych měla tušení, kde vlastně jsem. Otevřu oči a rozhlížím se kolem sebe. Smrdí to tu jako v kanále, za sebou cítím nějakou zeď a všechno mě příšerně bolí. Myslí mi to nejasně a pomalu, jako kdybych se ještě úplně neprobudila. Údy mám těžké. Uvědomím si, že jsem zdrogovaná. Že mě někdo zdrogoval.

Kdyby někdo. Něco.

Zrychlí se mi dech, když si v duchu vybavím obrázek těch tmavookých mimozemšťanů, a začnu se po nich rozhlížet. Ale ať jsem kde jsem, jsem tam sama.

Díky bohu.

Mžourám v tlumeném světle a snažím se rozeznat svoje okolí. Vypadá to na velkou temnou místnost. Nějakých šest metrů nade mnou vychází z trubek natažených po stropě slabé oranžové světlo. Zdi jsou oproti tomu černé, a kdybych neměla dost rozumu, pomyslela bych si, že to tu vypadá jako v nákladovém prostoru z nějakého divného vědeckofantastického filmu. U protější stěny napočítám šest velikých, skoro dvoumetrových rour vyrovnaných u stěny jako šatní skříňky. Po stranách rour blikají oranžová a zelená světýlka a tvoří tečky a klikyháky, což by mohlo být nějaké mimozemské písmo. V nejvzdálenější stěně jsou podlouhlé oválné dveře. Ale k těm se nedostanu, protože jsem za jakousi kovovou mříží.

A něco tu příšerně smrdí. Vlastně to není jen tak něco, ale hned několik věcí dohromady. Jako koktejl ze chcanek, sraček a zvratků, až se mi z toho obrací žaludek. Chci si zakrýt ústa rukou, ale moje paže reaguje zpomaleně a zmůžu se jen na to, že s ní trochu zatřepu. Br.

Otáčím svou zdrogovanou, těžkou hlavu a rozhlížím se po místnosti. Jak se tak dívám, zjišťuju, že kupodivu nejsem sama. Na stejné straně mříží spí další, kupí se tu těla stočená do klubíčka. V tom slabém světle napočítám sedm, možná osm siluet přibližně mé velikosti, schoulených k sobě jako štěňata. Vzhledem k tomu, že jsme všichni na téhle straně kovových mříží, začínám mít podezření, že jsem v jakési vězeňské cele.

Anebo v kleci.

Když už musím být v kleci, asi jsem mohla dopadnout hůř. Je tu dost místa na to, abych se mohla postavit, i když o moc víc ne. Aspoň tu se mnou nejsou žádní mimozemšťani. Propadla bych panice, ale jsem na to moc mimo. Připadám si, jako bych byla u zubaře a dostala dávku rajského plynu. Sotva si dokážu srovnat myšlenky.

Bolí mě holé nadloktí a otupěle si ho promnu prsty. Na paži nahmatám několik boulí, které tam předtím nebyly, a když je mnu usilovněji, cítím, že mám pod kůží něco tvrdého. Co to má kurva znamenat? Pokouším se to ve tmě rozeznat, ale nic nevidím. Vybavím si obrázky mimozemšťanů, světlo, které mi svítilo do očí, ty noční můry, tu hrůzu – a zpanikařím. Unikne mi zakňourání.

Mé druhé paže se dotkne ruka. „Nekřič,“ šeptá nějaká holka.

Otáčím svou příliš těžkou hlavu, dokud na ni nevidím. Je zhruba v mém věku, ale blonďatá a hubenější než já. Vlasy má dlouhé a špinavé, oči v propadlém obličeji vykulené. Rozhlédne se po místnosti a pak si přiloží prst ke rtům pro případ, že bych nepochopila její dřívější varování.

Ticho. No dobrá. Dobrá. Potlačím výkřik, který se mi dere z hrdla, a snažím se zachovat klid. Přikývnu. Nekřičet. Nesmím křičet. Snad se dokážu ovládnout. Musím.

„Jsi v pořádku?“

„Jóóó…“ huhňám, protože moje ústa nejsou schopna formulovat slova. A celá… jsem se poslintala. Paráda. Zvednu ztěžka jednu ruku, abych si ústa otřela: „Pfomiň –“

„To nic,“ říká honem, než začnu znovu panikařit. Mluví tichým hlasem, aby neprobudila ostatní. „Všechny jsme měly mírnou kocovinu, když jsme se probraly. Každou z nás po příchodu zdrogovali. Časem to vyprchá. Já jsem Liz.“

„Georgie,“ říkám jí a dávám si záležet na tom, abych svoje jméno vyslovila správně. Promnu si paži a ukážu si na ni, na ty divné boule. „Čo še mi štalo?“

„No,“ opáčí Liz, „unesli tě mimozemšťani. Ale to je asi jasné, ne?“

Suše se usměju. Nebo se o to aspoň pokusím. Nejspíš se zase jen poslintám.

Liz se přisune blíž ke mně. „No dobrá, tak já zkusím shrnout to hlavní. Ty všechny tady?“ Ukáže palcem na ostatní, které se v kleci válejí a dosud spí. „Taky unesli. Všechny jsou ze Země, většinou Američanky. Myslím, že jedna z nich je Kanaďanka. Je ti dvaadvacet?“

„Ťjo?“

„No jo, myslela jsem si to. Nám taky. A nech mě hádat: Žiješ sama, nejsi těhotná, nemáš žádné větší zdravotní problémy a žádné blízké příbuzné?“

„Jak –“

„Protože jsme všechny na jedné lodi,“ odvětí chmurně Liz. „Každá, kterou sebrali, je na tom stejně. Až na Megan. Ta byla těhotná. Prý ve druhém měsíci a oni to z ní vysáli, jako by o nic nešlo.“ Liz se otřese. „Takže z toho soudím, že ať nás berou kamkoli, o těhotné zájem nemají. Jen o mladé a zdravé.“

Panebože. Ztěžka polknu a potlačuju nutkání zvracet. Není vlastně kam, ačkoli začínám mít podezření, že asi vím, proč to tu smrdí jako v kanále. Ani Liz zrovna nevoní. „Jak… dlóóuho jsi tááády?“

„Já?“ opáčí. „Dva týdny. Nejdéle z nás tu je podle všeho Kira. To je ta s tím sluchátkem.“

Rozhlížím se kolem sebe, ale na nikom žádné sluchátko nevidím.

„Je to překladač,“ vysvětluje Liz. „Však brzy uvidíš. Hrnu to na tebe všechno moc rychle, co? No dobrá, zkusme to jinak. Vidíš ty roury?“ Ukáže na protější stěnu, na ty obdélníky, které mi připadaly jako nadměrné šatní skříňky. „Kira viděla, co v nich je. Prý jsou tam další ženy, stejné jako my.“

Zajíknu se a zní to vlhce a moc hlasitě. Další lidé?

Liz ke mně vztáhne ruku, aby mi připomněla, že musíme být potichu. Přikývnu a mnu si svědící boule na paži. Liz se dívá, jestli k nám někdo nejde, a když nikoho nevidí, přisune se ještě blíž ke mně. Cítím vedle sebe pach jejího těla. Zpoceného, ale člověčího. „Takže… sebrali Kiru a prý jí pořád něco vykládali, jenže ona jim nerozuměla, a tak ji chytili za ucho a v podstatě jí na něj přicvakli jakési sluchátko, které jí to překládá. Ale nejspíš tuhle přísavku měli jen jednu, takže ona překládá pro nás ostatní.“

„Pši-pšicvakli?“ opakuju po ní zděšená tou představou.

„Jo. Jako když se značkují krávy.“ Liz se ušklíbne. „Promiň, jsem z Oklahomy. Asi mě ta vidina neděsí tolik jako tebe. Odkud jsi ty?“

„Z Orlanda.“ Nejsem si jistá, jestli by moje rty daly Floridu, aniž bych nás poprskala.

Přikývne. „Jsme v podstatě odevšad. Na každý pád, podle toho, co Kira zachytila, jsou naši noví kámoši něco jako pašeráci. A hádej, co pašují?“

„Holky?“

„Přesně tak.“ Ukáže znovu na skříňky. „Tipuju, že si přijeli pro šest, ale šlo jim to tak pěkně od ruky, že se rozhodli nacpat pár dalších do nákladového prostoru, aby z toho vytřískali co nejvíc nebo tak nějak. Kira tvrdí, že se někdo nový objevuje prakticky obden. Soudíme, že nás sem napěchují jako sardinky a pak nás všechny prodají… co já vím kam.“ Otřese se. „Snažím se nemyslet moc dopředu, protože to bych začala ječet, a nechtěj vědět, co se stane, když ječíš.“

Ach ne. „Co –“

„Však brzy uvidíš,“ odpoví mi znechuceně. „Prostě mi věř. Ti hubeňouři nemají rádi hluk. Pamatuj na to, ano?“

Vzpomenu si, jak mě předtím varovala. „Ano. Moje… paže –“

„Myslíš ty bouličky? No jo. Mají tu nějakého doktora – nebo veterináře, kdo ví. Ukáže se, když se sem dostaneš, napíchá do tebe pár jehel, zavede ti pod kůži takovou stříbrnou věc a pak se sebere a odejde. Připadá mi to, jako když se na farmě objeví veterinář, naočkuje krávy a strčí jim do ucha lokátor. Až na to, že my ho máme v paži. Ale vidíš, už nás zase přirovnávám ke krávám. To bych asi neměla, co?“

„Protože… krávy… jíme,“ mumlám přes sliny.

Liz se uchechtne. „Jo, víceméně. Ale myslím, že na to, aby nás snědli, si s námi dávají moc velkou práci. Ledaže bychom byly nějaká zvláštní lahůdka, což nemůžu vyloučit. Ale… jo.“

„Jo,“ opakuju po ní.

„Snaž se spát, pokud to jde,“ zašeptá Liz a poplácá mě po bolavé paži. „Spánek je prakticky jediný možný únik. Užij si ho.“

Ta Liz je pěkná optimistka. Obejmu si rukama hruď a uvědomím si, že mám pořád ještě na sobě pyžamo bez rukávů a s krátkými nohavicemi, ve kterém jsem šla spát. Nehřeje ani toho moc nezakrývá a já nesmyslně lituju, že jsem si do postele neoblékla nějaké pořádné, flanelové.

A najednou mi je do breku. To pomyšlení, že jsem se řádně neustrojila na únos mimozemšťany. Ramena se mi otřásají smíchem, až se ten smích promění v slzy. Takže tak. Ještě včera? V ufouny jsem nevěřila. Jenže to bylo včera.

Tiše pláču, dokud znovu neusnu.

Druhý den, který trávím na kosmické lodi, zjišťuju několik věcí.

Dozvídám se, že tu není žádný záchod. Naši únosci si zřejmě to napěchování ukradených holek do nákladového prostoru moc dobře nepromysleli. Nezbývá nám než se spokojit s kýblem v koutě, odtud ten pach kanalizace. Důstojnost? Tatam. Nic vás tak rychle nezbaví posledních zbytků lidskosti jako čekání ve frontě na nočník.

Zjišťuju, že jídlo sestává z maličkých cihliček, které vypadají jako sušené řasy a chutnají jako chcanky. Dostáváme dvě denně. Voda? Ta se dávkuje z jakéhosi kohoutku, který mi připomíná pítko pro hlodavce, akorát že je usazený ve stěně.

Otoky na mé paži po několika dalších hodinách splasknou, i když mi tam zůstává jedna tvrdá boulička. Z pohmatu a z toho, co vidím na pažích ostatních, soudím, že to je jakési elektronické sledovací zařízení, které nám zavedli pod kůži. Štítky pro dobytek, jak tomu říkala Liz. Teď si myslím, že to vyjádřila zatraceně trefně.

Zjišťuju, že máme co do činění s dvěma druhy mimozemšťanů. Jsou tu ti zelení křehcí, kteří tomu všemu zřejmě velí, a pak takoví s basketbalovou hlavou, ti dělají ochranku. Říkám jim basketbalová hlava nejen proto, že mají nezvykle velkou mozkovnu, ale i pro jejich holou a hrbolatou, naoranžovělou kůži. Vypadá komicky nad límcem těch jejich šedivých dupaček, které pořád nosí. Navzdory tomuhle hloupému pojmenování jde z basketbalových hlav docela hrůza. Mají podivná hmyzí očička, která překrývá matná blána, a zuby jako jehly. Místo pěti prstů mají jen dva a jeden palec, a jsou vysocí. Ti malí zelení mužíci, co vydávají ty ptačí zvuky? Měří sotva metr a ukážou se jen zřídka. Zato basketbalové hlavy? Ty jsou v nákladovém prostoru pečení vaření.

A každá se jich děsí.

Tohle se potvrdí, když se další den ráno – ačkoli to může být i odpoledne – probudím a vidím, že všechny ostatní jsou už vzhůru. Poslední zbytky oblbováku vyprchaly a já potlačím zívnutí a zamrkám. Musím být potichu, protože ticho je dobré. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že se všechny přesouvají k nejzazší stěně klece a choulí se co nejdál od mříží. Na zátylku mi vstávají chlupy. Zvednu se a jdu za nimi dozadu. Chci se jich zeptat, co se děje, ale sotva otevřu ústa, Liz mlčky zavrtí hlavou. Upírá oči na něco za mnou.

Otočím se a trhnu sebou při pohledu na mimozemšťana s basketbalovou hlavou. Civí na mě skrze mříže. Trhnu sebou podruhé, když se na mě chlípně zazubí, a honem se přesunu co nejblíž k ostatním.

„Nekřič,“ varuje mě někdo šeptem.

Bože, ty mě děsí. Přikývnu. Jsem odhodlaná nevydat hlásku.

Celý den s námi mičudy zůstávají v místnosti. Jako by na něco čekaly. Netroufám si pomyslet na to, co to může být. Nervózně se choulíme v jednom koutě klece a po pár hodinách do místnosti přinesou další holku v bezvědomí. Nikdo se ani nepokusí o útěk, dokud jsou dveře otevřené. Jen tam sedíme a sledujeme, jak tu nejnovější strkají dovnitř a zase za ní zavírají.

Dovedu si představit, proč se nikdo nesnaží dostat ven. Kam bychom šly? A neposlušnost musí mít strašlivé následky, když se basketbalových hlav každá v kleci tak bojí.

Někdo vezme tu novou za paži a pokouší se ji odtáhnout k našemu hloučku. Je zhruba v mém věku a má hezké, zrzavé vlasy. Všimnu si, že se mičudy každou chvíli vracejí ke kleci, baví se o ní tou svou hatmatilkou a tu a tam to provázejí různými gesty. Nato se smějí, pronikavým, strašidelným smíchem, který mi ničí už tak pocuchané nervy.

Skoro jako by na tu novou uzavírali sázky.

Po pár hodinách se probouzí. Zrovna se krčím vedle Liz a rázem se proberu ze své apatie, když se ta nová prudce nadechne.

Vytřeští oči a hlasitě se rozvzlyká.

„Nekřič,“ slyším někoho tiše syčet. Netuším, která z nás to řekla, ale vím, že si to všechny myslíme.

Jenže zrzka to nevnímá. Jednou se kolem sebe rozhlédne, zpanikaří a začne vřískat. Nákladovým prostorem se rozléhá pronikavé ječení. Nepřestává, ani když na ni ostatní mávají a dotýkají se jí, pokoušejí se ji uklidnit. Propadla hysterii, a čím je bdělejší, tím hlasitěji a vyděšeněji křičí. Navzdory našim varovným dotekům sebou zmítá a hází.

Nad hlavou nám něco zapíská.

Ostatní v kleci zcela znehybní.

Z interkomu se line strašidelné ptačí cvrlikání.

Jedna z mičud sáhne na panel a ten se rozsvítí. Mičuda do něj zaklokotá nějakou odpověď. Hlouček holek couvá co nejdál, zatímco druhá mičuda míří ke kleci a otvírá dveře.

Za nimi je svoboda, ale žádná z nás se nepokouší jí dosáhnout.

Zrzku chytí. Je bojovnice, to se jí musí nechat. Mlátí kolem sebe a kope, když na ni sahají, vříská francouzsky sprosté nadávky a ječí o pomoc. Všechny ostatní tiše sedí a sledují to.

Nedá se to vydržet. Musím vstát a jít jí pomoct. Liz mě chytí za nohu. „Nedělej to,“ syčí. „Nepřivolávej k sobě pozornost, Georgie. Věř mi.“

I když se to naprosto vzpírá mému přesvědčení, taky se bojím. Je příliš lákavé zase si sednout a krčit se v davu. Sedět se založenýma rukama a sledovat, co se stane, když někdo poruší nevyřčené pravidlo držet hubu. Nemůžu se za to vystát.

„Nedívej se,“ šeptá mi Liz.

Ale já se dívám. Někdo se dívat musí. Musí to někdo vidět. Když je po všem a zrzka se už nebrání, je mi na zvracení. To, co jsem viděla…

Liz mi stiskne ruku. „Kira říkala, že mají trvale povoleno neposlušné zajatkyně kdykoli ‚ukáznit‘.“

Kývám hlavou a konečně odvracím pohled, když mimozemšťani prohodí pár slov v té své divné řeči a ještě jednou se vystřídají. Řekla bych, že teď už je důkladně „ukázněná“. Mám chuť ječet, jenže hlasité zvuky jsou zakázané. Zarývám si nehty do dlaní, zírám na tu řadu bledých tváří v lochu vedle sebe a pokouším se uhodnout, která z nich patří Kiře. Na konci řady nějaká holka s hedvábnými, rovnými hnědými vlasy pláče a tiskne si ruce k uším. Jako by to, co se děje, nemohla poslouchat. Jenže zrzka je zticha. Ozývá se pouze tlachání mimozemšťanů.

Tohle musí být Kira. Je jediná, kdo jim díky tomu zařízení implantovanému v uchu rozumí. Prohlížím si ostatní. Jsou v šoku a odvracejí pohled. Jedné se ve tváři zračí vedle hrůzy i smutek a mě napadá, jestli taky nekřičela. Usoudím, že to nechci vědět. Zavřu pevně oči a pokouším se okolní svět nevnímat. Uzavřít se do tiché bubliny, kde nic z tohohle není skutečné. Kde stačí, abych se pořádně štípla do ruky, a tohle všechno zmizí a já se probudím.

Jenže i se zavřenýma očima vidím před sebou zrzčin výraz, když se na ni vrhli, a toho mimozemšťana, který to měl na svědomí, jak po celou dobu klábosí se svým kámošem. Jako by vůbec o nic nešlo, jen další všední den v práci, klasický pokec v kuchyňce.

Liz má pravdu. Nejsme pro tyhle tvory nic než dobytek. Který se chystají prodat někomu jinému, kdo nás znásilní či sní nebo napřed znásilní a pak sní. Anebo nás čeká něco ještě mnohem horšího, co si ani nedovedu představit.

Jenže já se nehodlám smířit se svým osudem bez boje. Přitáhnu si kolena k bradě, obemknu nohy v šortkách od pyžama pažemi a prohlížím si svoje okolí. Zkoumám na těch zvláštních stěnách každičký důlek a štěrbinu, hledám, jestli neuvidím něco, čeho bych se mohla zmocnit a použít to jako zbraň.

Protože jestli se tihle slizcí, poďobaní parchanti někdy pokusí vztáhnout ruku na mě, tak je zabiju.

Celý další týden na palubu lodi nikdo nový nenastoupí, takže začínám získávat dojem, že máme „plně obsazeno“. Což je dobře vzhledem k tomu, že náš maličký nákladový prostor působí s každou hodinou čím dál přeplněněji. Teď když se k nám vmáčkla Dominique – ta znásilněná zrzka –, připadáme si jako sardinky.

Ne že by si někdo pospíchal stěžovat.

V noci, když nás stráže nechají na pokoji, si tiše povídám s Liz. Podle všeho už míříme do vesmíru. Během posledních pár dní nám opakovaně zaléhalo v uších, a tak soudíme, že letíme velkou rychlostí.

A nevíme, co s tím udělat.

„Začneme tím, že zabijeme stráže,“ říkám dnes večer už podruhé Liz a Kiře. „Ti zelení mužíčci podle všeho nechávají všechnu těžkou práci na mičudách. Kdyby se nám podařilo se těch oranžových zbavit, myslím, že bychom si mohly vynutit návrat na Zemi.“

„Tenhle plán má jeden drobný háček, Georgie,“ namítá Liz, jako vždy prakticky založená. Ukáže na mříže klece. „My jsme na téhle straně a oni jsou na té druhé. A mají zbraně.“

„Musíme udělat něco, co je přiměje otevřít dveře.“ Kiřin tichý hlas se nese tmou. „Navrhla bych, ať počkáme, až se objeví další zajatá, jenže…“

„No právě,“ pronáším zamyšleně a zabloudím pohledem k Dominique, která se osaměle krčí v koutě. Je v příšerném stavu od té doby, co ji vrátili do klece. Teď už je samozřejmě zticha. Pokud je vzhůru, tiskne si k ústům ruku sevřenou v pěst, hryže si do ní a po tváři se jí kutálejí slzy. A odmítá všechny naše pokusy se s ní sblížit nebo ji uklidnit. Chce to čas a trpělivost a vzhledem k tomu, že jsme všechny nacpané do čehosi o rozměrech šatní skříně, nemáme trpělivosti zrovna na rozdávání.

Podívám se znovu na Kiřin a Lizin sklíčený výraz a usilovně přemýšlím. „Co kdybychom všechny předstíraly, že jsme nemocné, až nás příště přijdou nakrmit?“

„To nebude nic těžkého,“ opáčí Liz. „Ty jejich řasové tyčinky jsou kurevsky nechutné.“

Jenže Kira vrtí hlavou. „A co když usoudí, že nás všechny vyhodí do vesmíru, když jsme nemocné? Zapomněly jste, že jsme navíc? Pokud mají v těch komorách splněné penzum, jsme postradatelné.“ Ukáže na skříňky na protější straně místnosti.

Nesmím na ně zapomínat. Nevím, jestli jim závidím, že o téhle situaci nemají vůbec tušení, nebo mě o to víc děsí, čím si budou procházet, až se probudí. Ale Kira má pravdu. Skutečnost, že lidé v komorách jsou bezpečně zajištění, znamená, že my jsme nadbytečné, a já nehodlám k plánu na útěk přidat „sabotáž komor“. Nejsem ani ochotná je nechat napospas. Budeme s nimi muset prostě počítat. „Tak dobrá,“ prohlásím. „Co když budeme křičet?“

Kira slyšitelně polkne. „Z toho mám hrůzu.“ Vykoukne přes moje rameno na Dominique a otřese se.

„Mně se to taky nezamlouvá,“ odvětím. „Ale jakou máme jinou možnost? Jedna neukázněná osoba zajistí, že všechny ostatní budou v bezpečí, ne? Takže upoutáme jejich pozornost, přimějeme je otevřít dveře…“

„A pak co?“ opáčí Liz. „Necháme se znásilnit?“

„Ne.“ Na tohle nechci ani pomyslet. „Potřebujeme nějaké rozptýlení. Jakmile otevřou dveře, můžeme se na ně vrhnout. Je nás víc než jich.“

„Jenže oni mají zbraně,“ podotkne Kira.

„Ale když se na ně vrhneme všechny –“

„Tak zastřelí ty, které budou vepředu,“ prohlásí Liz. „Nechci být tady, ale nechci ani umřít. A pochybuju, že to chtějí ostatní. Nejsou to žádné bojovnice. To nejsme žádná.“

„Ale copak máme na vybranou?“ namítám. „Můžeme být poslušné otrokyně, a stejně nás znásilní a prodají bůhví na co. Když se vzepřeme, budeme mít aspoň šanci.“

„No jo, máš pravdu.“ Liz si přitáhne kolena k hrudi a zamyslí se. „Takže upoutáme jejich pozornost, přinutíme je otevřít dveře, vrhneme se na ně, sebereme jim zbraně a převezmeme kontrolu. Jen se musíme postarat o to, aby byla po celou dobu chráněná Kira.“

„Já?“ Kira vypadá překvapeně. „Proč?“

„Protože jsi jediná, kdo má překladač,“ odvětí Liz chmurně. „Těžko je přesvědčíme, že to mají otočit a dopravit nás zpátky na Zemi, pokud tě zastřelí a my se s nimi nedomluvíme.“

Na tom něco je. „Já se postarám o to rozptýlení. Je to můj plán.“

„Jsi si tím jistá?“

Panebože ne, nejsem si jistá. Při pomyšlení na to, jak se mě ta poďobaná stvoření dotýkají, se celičká třesu hrůzou. Ale co jiného mi zbývá? Sedět se založenýma rukama a nedělat nic? Překulit se na druhý bok a nechat ty tvory rozhodovat o mém osudu? Ať se jdou vycpat. „Udělám to.“

Jako kdyby se mnou loď souhlasila, najednou se zakymácí a nakloní ke straně. Všechny se sesypeme na jednu hromadu.

Samozřejmě ani jediná z nás nezaječí. Na to máme dost rozumu.

Už podruhé za ten den se loď kymácí. Turbulence jsou poněkud absurdní vzhledem k tomu, že jsme ve vesmíru. Neměl by let probíhat hladce? Mám z toho žaludek jako na vodě, ale ignoruju to.

Je pomalu načase uskutečnit náš plán.

Zírám na stráž, která přechází sem a tam před naší celou. Nastává to, čemu říkáme „večerka“, protože touhle dobou dostáváme poslední řasovou tyčinku dne a stráže přestává bavit nás trápit. Obvykle nám po posledním krmení vylijí odpadní kýbl a pak se vytratí.

Jenže dneska je všechno jinak. I když je náš odpadní kýbl plný skoro po okraj, stráž si pro něj nejde. Z interkomu se pořád ozývá cvrlikání, a jak běží minuty, stráž v místnosti je čím dál rozrušenější.

A celou tu dobu se loď dál kymácí.

„Co se to děje?“ šeptám Kiře, když spolu sledujeme, jak jediná stráž roztržitě přechází sem a tam. „Kde je ta druhá basketbalová hlava?“

„Já nevím,“ přiznává Kira a tiskne si ruku k uchu a tomu stříbřitému zařízení, které v něm má stočené. „Některá slova se mi nepřekládají. A i když ano, nevím, co znamenají.“ Zavrtí hlavou. „Ale myslím, že se děje něco s motorem. Mluví pořád o tom, že odpojí náklad a vyloží ho na bezpečném místě.“

Stáhne se mi žaludek. „Ehm, ten náklad jsme my.“

Kira se ušklíbne. „Já vím. Ale kdyby to udělali, zřejmě by propásli dodací termín, a tak se pokoušejí najít nějaké jiné řešení.“

„To máme kliku,“ zamumlám a zalétnu pohledem ke stráži. Jen jedné. Obvykle tu jsou dva. Vjede do mě energie. Když tuhle stráž zneškodníme… zbude nám na pozdější dobu už jenom jedna. Máme mnohem lepší vyhlídky, pokud je rozdělíme a opanujeme.

A když získáme jejich zbraň.

„Myslím, že bychom měly přikročit k našemu plánu,“ pronesu tichým hlasem, když se stráž dá znovu do pochodu.

„Já nevím,“ váhá Kira a hryže si ret. Ale Liz na mě kývne.

„Jdeme na to,“ zašeptám ostatním v kleci. Tváří se nejistě, ale všechny uhýbají stranou, abych měla místo. Pokud jsem ochotná udělat ze sebe obětního beránka, jsou ony ochotné nechat mě se obětovat.

A tak seberu kuráž, zamířím k mřížím klece a vmáčknu mezi tyče obličej. „Haló.“

Stráž se neotočí. Přechází dál a kmitá pohledem ke stropu, jako by čekala, kdy uslyší cvrlikat další rozkazy.

Zkusím to znovu. „Haló. Vy tam.“ Nevěnuje mi žádnou pozornost a musím přiznat, že mě to překvapuje. Obvykle si nenechají ujít žádnou záminku, aby nás mohli potrestat. Minulý týden jsem viděla, jak další z nás znásilnili, jen proto, že křičela ze spaní. A tak zkusím jinou taktiku k upoutání pozornosti.

Flusnu na něj pořádný chrchel.

Přistane mu na zadní straně té jeho velké, plešaté hlavy a on přestane pochodovat. Když obrátí pohled ke mně, divná rybí očička má vyvalená. Vzápětí zamíří přes skladiště k naší kleci.

„Dobrá práce, Georgie,“ vydechne Liz.

Zhluboka se nadechnu a přikývnu. Sama z toho moc dobrý pocit nemám, ale budiž. Jak jsme si to naplánovaly, couvám v kleci dozadu – aby musel vejít dovnitř, až po mně půjde –, a když se kolem mě ostatní semknou, zvednu ze země kýbl hoven.

Přišly jsme totiž s nápadem, že na něj tohle svinstvo hodím, abych ho ještě víc vyvedla z míry, a ostatní toho využijí a skočí na něj. Přemůžeme ho, složíme a sebereme mu zbraň. Ne že bychom z mimozemských zbraní uměly střílet, ale jedno po druhém. Pokud tu zbraň nebude mít on, máme z poloviny vyhráno.

Samozřejmě že si teprve při zdvihání kýble s hovny uvědomím, jak je těžký a jak jsem já slabá a otupělá z těch jejich mizerných přídělů. Zavrávorám pod jeho vahou a zašklebím se, když mi z něj vyšplíchnou chcanky na paži. Do prdele.

Zavrčí něco, co zní jako nadávka v mimozemštině, a odemkne klec.

V rozporu s tím, na čem jsme se dohodly, ostatní přikrčeně couvají, když se ke mně žene, a nechají mě tam stát s tím odpadním kýblem a přihlouplým výrazem ve tváři.

Sápe se po mně, když to na něj konečně chrstnu, jenže kýbl je moc těžký, a tak nás pošplíchám oba. Chytí mě za paži a já překvapeně zaječím, když se mi do kůže bicepsu zaryjí jeho nehty. Nejenže je jeho hrbolatá kůže ohavná, ale je taky drsná a sdírá mi kůži jako šmirglpapír.

Počastuje mě nějakým přídomkem a táhne mě z klece ven.

„Ne,“ vyhrkne Liz a popadne mě za druhou paži, ačkoli se snažím vykroutit z jeho sevření. Co se kurva stalo s tím naším slavným plánem útoku? Proč se všechny ostatní choulí jako nějací poseroutkové? Podívám se na Kiru, další spiklenkyni, ale tváří se divně, naklání hlavu ke straně a zírá na strop. Shora se snáší slabé ptačí cvrlikání.

„Oddělování započato?“ ptá se Kira s užaslým výrazem.

Podlaha se pod námi nakloní a všichni se rozletíme.

Řítím se přes celou místnost, moje tělo plachtí vzduchem. Dopadnu tak tvrdě na hibernační skříňky, že si úplně vyrazím dech.

Svět se převrátí vzhůru nohama a nákladový prostor je rázem plný vřískajících žen. Něco vlhkého mi ulpí na pažích a nad hlavou mi proletí odpadní kýbl. Vzápětí zůstane všechno viset ve vzduchu. Světla zhasnou a ponoříme se do tmy.

Rozbliká se červené světýlko. Ouvej, to není dobré. Červené světlo je vždycky výstražné, ne?

Zírám do zčervenalé místnosti a sleduju, jak se kolem mě vznášejí kuličky výměšků. Kousek ode mě se někdo ve vzduchu převrací. Ztratili jsme gravitaci.

Jak je to sakra možné?

Snažím se rozkoukat, když vtom něco mine mou hlavu. Něco černého, podlouhlého, s tlustou hlavní.

Ta zbraň.

No to mě podrž. Odrazím se od jedné skříňky a plavu ke zbrani vzduchem, když vtom se gravitace znovu nakopne. Zřítím se na zem rovnou na tu zbraň.

Ani ne metr ode mě spadne i stráž. Po celou dobu nepřestává z interkomu vycházet to divné ptačí cvrlikání.

Popadnu zbraň, a zatímco stráž úpí a třepe hlavou, aby si srovnala myšlenky, hledám spoušť. Žádnou to nemá. Ale co, seru na to. Poslouží stejně dobře jako kyj. Popadnu ji za tlustý, těžký konec a praštím jí stráž do hlavy. ¨

KŘACH.

Stráž zavrávorá.

Nezastavím se. Praštím ho ještě jednou a ještě. Křach. Křach. Zas a znovu ho třískám do hlavy pažbou zbraně. Stráž se nehýbá, ale já neustávám. Bojím se, že má třeba žulovou lebku, překulí se a přemůže mě. A tak do něj mlátím dál.

Za paži mě chytí nějaké ruce. „Georgie. No tak, Georgie, přestaň. Myslím, že už je po něm.“ Mlhou v mém mozku pronikne Lizin hlas. „Už můžeš přestat.“

Zpomalím a podívám se otupěle na ni a pak na strážce pod sebou. Nebo spíš na to, co z něj zbylo. Místo obličeje má u krku krvavou kaši.

Zírám na něj. Pak se vyzvracím.

„Tys to dokázala,“ říká Liz a masíruje mi záda. „Do prdele. Zvládla jsi to, Georgie! Jsi kurevský machr!“

Já si jako machr moc nepřipadám. Připadám si hnusně. Právě jsem zabila člověka. Něco podobného člověku. Tak trochu. Rozhodně násilníka.

Ale stejně to byla živá bytost.

Bývala. Bývala to živá bytost.

Znovu se mi nepříjemně obrátí žaludek a chystám se utřít si ústa hřbetem ruky, ale včas se zarazím. Smrdí mi jako kanalizace. Fuj. Jsem celá od chcanek a kabina je od nich pocákaná. „Co se to sakra stalo?“

„Já nevím,“ říká Liz a pomáhá mi vstát.

Bolí mě celé tělo a žebra mám pohmožděná od toho, jak jsem přistála na zbrani. Ale už ji nepustím. Je mi fuk, že je od hoven, mozku a čehokoli dalšího, teď je moje.

Z reproduktoru zavřeští kovově znějící cvrlikání a přesně v tu chvíli mi úplně zalehne v uších. Liz se chytá za uši současně se mnou a obě na sebe překvapeně hledíme.

Z klece vyběhne Kira. „Dámy! Máme horší problém. To hlášení shora teď zní: ‚Připravte se na přistání.‘ Já myslím, že to znamená, že se zřítíme!“

Do prdele.

Už zase ječíme a já padám do prázdna a narážím do skříněk. Něco mě praští do hlavy a všechno kolem zčerná.

„No tak.“ U ucha mi zní dobře známý hlas. „No tak, probuď se. Jsi v pořádku, Georgie?“

Pomalu se probírám a úpím, protože mi do čela vystřeluje prudká bolest. A vzápětí mě nebolí jenom hlava. Bolí mě každičký kousek mého těla a nejvíc ze všeho zápěstí. Mám ho jako v ohni a horkost mi sálá až po loket. Liz se nade mnou naklání a já na ni zamžourám. „Jau.“

Zazubí se. Vidím, že má oteklý ret a jedna tvář se jí zbarvuje domodra. „Jsi naživu. To je rozhodně plus.“ Dřepne si vedle mě a podá mi ruku. „Můžeš se posadit?“

S její pomocí se vytáhnu do sedu a zašklebím se. Vsedě to všechno jen ještě víc bolí. „Co se stalo?“

„Zřítily jsme se,“ odpoví. „Většinu z nás to potlouklo tak, že jsme ztratily vědomí. Máme tu pár zlomených kostí, pár rozbitých nosů a dvě, které to nepřežily.“

Chvíli na ni jen šokovaně zírám a pak se rozhlédnu po kabině. „Dva lidé… umřeli? Kdo?“

„Kromě té stráže, kterous sejmula, Krissy a Peg. Vypadá to na zlomený vaz.“ Kývne bradou ke vzdálenější straně místnosti. „Chudinky.“

Polknu knedlík, který se mi udělal v krku. Neznala jsem je dobře, ale zažily jsme stejný děs a hrůzu. Přesto jsem ráda, že jsem naživu. Obejmu Liz a ona obejme mě a na okamžik si jen vychutnáváme tu úlevu, že dýcháme a jsme jakž takž celé. Zamžourám, když se dívám přes její rameno, protože mi připadá, že se celý nákladový prostor naklání v určitém úhlu. Kovová podlaha je pokrytá sutinami, šikmá a studená jako led. S Lizinou pomocí se vyškrábu na nohy, vrávorám a otřeseně se rozhlížím kolem sebe.

V jednom koutě se drží pospolu několik žen – Megan tam objímá Dominique a pokouší se ji uklidnit. Ta v sobě dusí úpěnlivé vzlyky. Ostatní se pořád ještě povalují v bezvědomí na podlaze a v jiném koutě spatřím dvě těla položená vedle mrtvé stráže. Krissy spadají tmavé vlasy do obličeje a halí její rysy. Což je jen dobře. Odvrátím pohled. Na druhé straně se Kira snaží jiné ženě pomoct narovnat očividně zlomenou nohu. Její vlastní obličej je samá modřina a z implantátu v uchu jí teče krev.

Všechny vypadají potlučeně, pohmožděně a otřeseně. Sklopím pohled ke svým vlastním nohám, ale ty se zdají v pořádku. Zápěstí mám naproti tomu oteklé a začíná mírně fialovět a žebra mám v jednom ohni. „Myslím, že jsem si ho zlomila,“ poznamenám a napřáhnu před sebe poraněnou ruku. Opatrně zápěstím zakroutím a málem omdlím, když mi do něj vystřelí prudká bolest.

„Holt jím už žádné další mimozemšťany neutlučeš,“ pronese Liz vesele. „Pokud není zlomené, je hodně ošklivě vymknuté. Měla bys vidět prsty na mé levé noze. Vypadají taky dost hrozně. Jako kdyby hledaly, kde nechal tesař díru, a žádnou nenašly.“

Podezřívavě se na ni podívám. „Tak proč máš tak dobrou náladu?“

„Protože jsme na svobodě,“ prohlásí nadšeně. „Jsme kurva volné a někde jsme přistály. Už tohle beru jako lepší vyhlídky než ty, které jsme měly předtím.“

„Jak víš, že jsme přistály?“

Liz kulhá k mému boku a zatěžuje při tom jen jednu nohu. „Protože je podlaha nakloněná a studená, a kvůli tomuhle.“ Ukáže na něco za mnou.

Otočím se a podívám se tam. Podle všeho se nám nad hlavou částečně oddělila jedna přihrádka a v trupu našeho nákladového prostoru po ní zůstala dlouhá, úzká trhlina. Tou trhlinou dovnitř proudí slabé světlo a snáší se něco, co vypadá jako sněhové vločky. Zalapám po dechu a ženu se tam, abych na to líp viděla. „To je sníh?“

„Je,“ odvětí spokojeně Liz. „A jelikož se nedusíme žádným metanem nebo něčím podobným, proudí dovnitř i kyslík.

Srdce mi zaplesá nadějí a zůstanu na ten strop zírat. Vzrušeně se obrátím zpátky k Liz. „Myslíš, že se nám nějak podařilo přistát zpátky na Zemi?“

„Já myslím, že ne,“ odpoví mi Kira. Její mírný tón mě vyruší z mého rozjímání. Podívám se na ni a trhnu sebou. Vypadá pěkně potlučeně, celou levou část hubeného obličeje má fialovou a zakrvácenou. V jednom oku jí praskla žilka a ta červená krev se ostře odráží od její bledé kůže. A taky kulhá, má oteklé koleno.

„Jak víš, že nejsme na Zemi?“ zeptám se jí. Pořád ještě se nechci vzdát naděje. „Kolik planet může mít sníh a kyslík? Vždyť bychom mohly být, co já vím, třeba v Kanadě.“

„Až na to, že jsem tímhle,“ pronese a ukáže na zakrvácené sluchátko, které má pořád ještě připojené k uchu, „slyšela, že nás vyhazují na ‚bezpečném místě‘, aby se pro nás mohli později vrátit.“

Liz si založí ruce na prsou a zamračí se. „Později vrátit? Tak oni si nás tu odhodí a čekají, že budeme sedět na zadku, dokud si nás za nějaký den dva znovu nevyzvednou? Ať se jdou vycpat.“

„Já nevím kdy,“ odvětí Kira s vážným výrazem. „Ale když se zmiňovali o téhle planetě, určitě neměli na mysli Zemi. Mluvili pořád o nějakém kometárním mračnu, a jediné kometární mračno, které si pamatuju z hodin přírodovědy, je Oortův oblak, a ten je na okraji Sluneční soustavy. A pokud tu máme tolik světla,“ dodá a ukáže na škvíru v trupu, „budeme sotva někde u Pluta. Já myslím, že rozhodně nejsme na Zemi, a nejsme ani v naší Sluneční soustavě.“

„Jasně,“ souhlasí s ní Liz. Zní to sklíčeně.

„Panenko skákavá, ty jsi teda optimistka, co?“ řekne jí Liz a zpraží ji pohledem.

Vody?