Přeložila Zuzana Ľalíková

POZNÁMKA PŘEKLADATELKY:

Citace z románu Pýcha a předsudek od Jane Austenové

byly přejaty v překladu Kateřiny Hilské (Slovart, 2017).

HERE WITH ME

Copyright © 2021 Samantha Young

All rights reserved.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5513-1

Obsah

- Poděkování

- Prolog

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

- 37. kapitola

- 38. kapitola

- 39. kapitola

- 40. kapitola

- 41. kapitola

- Epilog

Poděkování

Na Jen se mnou jsem pracovala několik let. Sourozenci Adairovi si mě našli nedlouho poté, co jsem dokončila sérii Dublin Street, ale tehdy mi na ně nepřipadala vhodná doba. Myšlenky na Adairovy mě však neopouštěly a pobízely mě, ať je představím svým čtenářům. Když ten čas konečně nadešel, můžu upřímně říct, že mě Lachlan Adair a Robyn Penhaligonová strhli a nepustili, dokud jsem nedopsala poslední slovo jejich příběhu. Život s nimi na Ardnochu mi pomáhal uniknout náročnému roku a doufám, že stejné útočiště poskytne i mým čtenářům.

Psaní je většinu času osamělá práce, ale vydávání knihy rozhodně není. Zde musím poděkovat své báječné redaktorce Jennifer Sommersbyové Youngové za to, že se na ni můžu vždy, naprosto vždy spolehnout a že mi pomáhá zlepšovat se jako spisovatelka a vypravěčka.

A děkuju i své nej kámošce a vynikající osobní asistentce Ashleen Walkerové za to, že se stará o ty přízemnější záležitosti a ve všem mě podporuje. Velmi si tě za to cením a mám tě moc ráda!

Práce spisovatele nekončí dopsanou knihou. Kromě psaní se věnujeme i marketingu, propagaci, grafickému designu, managementu sociálních sítí a dalším věcem, a tak je jen dobře, když nám s tím někdo pomáhá. Tímto chci obrovsky poděkovat Nině Grinsteadové z Valentine PR za to, že se mnou probírá všechny nápady, za její podporu, vhled i názory. Jsi úžasná a jsem za tebe moc vděčná.

Děkuju také všem blogerům, instagramerům a milovníkům knih, kteří pomáhají moje příběhy propagovat. Velice si vás všech cením! A když už jsme u toho, děkuju i všem úžasným čtenářům z mé soukromé facebookové skupiny Sam’s Clan McBookish. Jste výjimeční a ti nejmilejší čtenáři, jaké si holka může přát! <3

Děkuju i Hang Le za úžasnou obálku, na níž dokonale zachytila atmosféru tohoto příběhu.

Jako vždy děkuju i své agentce Lauren Abramové, která zařídila, aby se čtenáři po celém světě dostali k mým příběhům. Jsi fenomenální a jsem upřímně vděčná za vše, co děláš.

Obrovské poděkování patří i mé rodině a přátelům za jejich podporu a neutuchající povzbuzování. Především z celého srdce děkuji svému tátovi. Dojemné sbližování Robyn s jejím otcem mi připomnělo, jaké mám obrovské štěstí, že mám tátu, pro kterého jsem vždycky byla prioritou, na kterého jsem se mohla vždy spolehnout a jenž patří k těm nejčestnějším a nejdůvěryhodnějším lidem, jaké znám. Jsem moc vděčná, že jsi můj táta.

A děkuju i vám za to, že čtete moje příběhy. Moc to pro mě znamená.

Tátovi.

Každý den jsem hrdá a vděčná, že jsem tvoje dcera.

Mám tě nepředstavitelně ráda.

Prolog

Robyn

Před rokem

Boston, Massachusetts

Do kapoty našeho hlídkového vozu bušil déšť. Popíjeli jsme kávu a čekali, až v rádiu zapraská.

Užívala jsem si poklidný zvuk dešťových kapek dopadajících na kovovou kapotu auta, když v nekonečné šedi venku za okny upoutal moji pozornost záblesk barvy.

Na chodníku stála žena v námořnicky modrém kabátu, s černým deštníkem v jedné ruce a psem na vodítku v druhé. Vypadalo to na labradora. Měl na sobě sytě červenou pláštěnku. A seděl na chodníku, jako by říkal: „Mám už toho pitomého deště plné zuby. Ať to přestane.“

Uchechtla jsem se, když žena začala divoce gestikulovat, jako by psovi odpovídala: „Co s tím mám asi tak dělat?“

Rozhodila paže a sklonila se ke psovi, který na ni jen zíral. Pohled na ně se mi vryl do paměti. Kéž bych u sebe měla foťák. Použila bych širokou clonu a 150mm objektiv, abych rozmazala šeď deště a pohyb na pozadí a zaměřila fokus na ženu a jejího paličatého psa.

„Jaz si myslí, že bys měla dát Markovi kopačky.“ Ze zamyšlení nad fotografickým procesem mě vytrhl hlas mého partnera Autryho Davise.

Ušklíbla jsem se a raději nebrala na vědomí nepříjemný pocit, který mi svými slovy přivodil. „Jo tak Jaz si to myslí?“

Jasmine „Jaz“ Davisová byla až příliš přímočará, ale i Autry se od chvíle, kdy Marka poznal, netajil, že se mu nelíbí.

„Jasně.“ Autry vyhlédl z okna na projíždějící auta. Parkovali jsme na Maverick Square ve východním Bostonu poblíž naší oblíbené pekárny. Vařili tu dobrou kávu a nabízeli skvělé donuty Boston Cream. Ne že bychom chtěli přivádět k životu klasické policajtské klišé, ale jednou týdně jsme si skvělý boston cream dovolili. Byla to naše odměna. „Podle ní je Mark přesvědčený, že jeho práce je důležitější než tvoje, a nebere tě jako prioritu.“

To by bylo Jaz podobné.

Mark byl velmi dobrý státní zástupce. Přitahoval mě právě svým úspěchem na poli práva, protože mi tvrdě pracující muži vždy připadali sexy. Ale v poslední době mě nutil do změny. Podle něj bych se měla vypracovat, požádat o povýšení na praporčíka a po čase na poručíka.

Vzhledem k jeho cílevědomosti mu nešlo do hlavy, že o něco takového nestojím. Jak jsem řekla, připadalo mi to sexy, dokud se ze mě nesnažil udělat někoho, kým nejsem.

„No, tak můžeš Jaz vyřídit, že mu chci dát kopačky.“

Autry se neúspěšně pokusil nedat najevo, že mu ta novina udělala radost. „Vážně?“

„Vážně. Připadá mi, že vztah s ním je až příliš velká dřina.“

„Ne že bych ti chtěl rozchod s ním rozmlouvat, ale uvědomuješ si, že vztahy jsou dřina, že jo?“

Odfrkla jsem si. „Říká chlap, na kterého doma čeká ženuška a děti, které nade všechno zbožňuje.“

„To neznamená, že to není dřina.“

„Chápu, ale aby vztah fungoval, musíš chtít tu dřinu odvést, a já to s Markem nechci. Minulý týden se rozčílil, protože jsem si pro svůj foťák přikoupila objektiv rybí oko. Řekl mi, že na svém ‚drahém‘ koníčku jen marním svůj průměrný příjem a že on mi takovou kratochvíli nebude tolerovat.“ Při vzpomínce zrudnu vztekem. Co mi to pověděl, začala jsem ho ignorovat citově i verbálně.

„Co že ti řekl?“ Autry se zamračil. „Ano, koukej mu dát co nejdřív kopačky. A pronto. Bože, dovedeš si představit, jak by reagovala Jaz, kdybych se k ní někdy zachoval takhle povýšeně? Má štěstí, že to zkusil na tebe, a ne na moji ženu. Nevyšel by z toho živý. A neřeknu jí, co jsi mi právě sdělila, protože by si ho nejspíš našla. Sakra, Penhaligonová. Na tohle je život příliš krátký.“

„Ale sex s ním je vážně dost dobrý.“ Řekla jsem to spíš jako vtip. Ne že by dobrý sex stál za to, abych zůstávala s mužem, s nímž jsem si připadala méněcenná a nedůležitá.

Autry po mně střelil varovným pohledem. „Tohle vážně nechci poslouchat.“

Tiše jsem se zasmála a napila se kávy.

V jednadvaceti letech mi krátce po promoci na akademii představili Autryho Davise, mého zkušeného parťáka – vysokého, pohledného, o sedm let staršího muže se smyslem pro humor a vřelou povahou, která dokázala zahřát i tu nejchladnější duši. Ihned jsem se do něj zabouchla. Cit však brzy přešel v přátelství a důvěru. Zvlášť když jsem poznala jeho ženu Jaz a jejich dvě malé dcerušky, Asii a Jadu. Během uplynulých šesti let jsem se stala součástí jejich rodiny. Teď je pro mě Autry jako starší bratr. A jako kterýkoli jiný bratr ani on nechce nic slyšet o milostném životě svojí mladší sestřičky.

A jako kterákoli mladší sestřička zvysoka ignoruju jeho prosby, ať ho nemučím podrobnostmi.

„Jasně, má rezervy, ale i tak je rozhodně lepší než Axel.“ Tak se jmenoval můj přítel před Markem. Sebestředný muzikant. V posteli sobec. A úplný magor. Když jsem padla s příšernou rýmou, nezavolal mi, jak mi je, ani mi nenakoupil potraviny, abych mohla zůstat v posteli. Nic takového. Vypařil se a oznámil, že se vrátí, až budu zas zdravá. Postarali se o mě Jaz s Autrym. A ani když jsem se uzdravila, Axel se nevrátil, protože jsem mu řekla, že se nemá obtěžovat. Ani Mark nebyl v posteli zrovna velkorysý, ale s ním jsem aspoň dosáhla orgasmu.

„Neslyším tě.“ Autry se zamračil ven z auta. „Vůbec tady nejsem. Jsem někde jinde, kde vládne dobro a spravedlnost a Keltové vyhrajou letošní sezónu.“

„Takže v zemi Fantazie?“

„Neurážej Kelty.“

Uchechtla jsem se a chtěla si do něj znovu rýpnout, když to v naší vysílačce zapraskalo.

„Hlasitá hádka v bytě. Lexingtonova 302B. Oznámila sousedka.“

Autry se natáhl po vysílačce. „Gold 1-67. Příjezd do tří minut.“

„Rozumím.“

To už jsem nastartovala a vyjela.

„Co myslíš, že to bude tentokrát?“ zeptala jsem se.

„Nevěra.“

„To tipuješ vždycky.“

„Protože mám skoro vždycky pravdu.“

„Posledně ses mýlil.“

„Co to bylo posledně?“

„Ach jo, Davisi. Stárneš,“ poškádlila jsem ho. „Holka zjistila, že její kluk nacpal všechny její úspory do automatů, a zmlátila ho.“

„A jo. To nebylo hezký. Po tom, co mu udělala, už chudák chlap nikdy nebude mít děti.“

Bohužel měl dost možná pravdu. Při vzpomínce na ten večer jsem sebou trhla.

Jen o několik minut později jsme zastavili před bytovkou na rohu Lexingtonovy. Budova byla stejného stylu jako všechny ostatní domy v téhle části Bostonu – úzká s dřevěnými obklady. Tuhle kdysi před lety natřeli nabílo, ovšem v současnosti zoufale potřebovala přelakovat. Dům měl dva vchody, jeden do bytu v přízemí a druhý do patra. Před dveřmi do bytu v přízemí stála žena v sytě žlutém pyžamu a s vlasy zakrytými šátkem ve stejné barvě. Když jsme vystoupili z auta, došla k nám.

„Už půl hodiny tam na sebe řvou. Slyšela jsem tříštění a pak začala křičet a brečet.“ Sousedka působila otřeseně. „On se mi nikdy nelíbil. Podle mě bere drogy. Napadlo mě, že to radši nahlásím.“

Povzbudivě jsem se na ni usmála a zrovna se chystala promluvit, když se z bytu v patře ozval vyděšený jekot. Autry se rozběhl ke dveřím. Otočila jsem se k sousedce a přikázala jí: „Prosím, vraťte se do svého bytu.“

Dívala jsem se za ní, dokud za sebou nezavřela. Autry mezitím zabušil na dveře bytu v patře. „Policie! Otevřete!“

Bylo slyšet, že naštvaný mužský hlas uvnitř vulgárně řve. Rozeznala jsem „zkurvená čubko“. Následoval hlasitý vzlyk a po něm přerušovaný křik.

Autry se na mě zachmuřeně podíval. Spustila jsem ruku na pouzdro se zbraní.

Přikývla jsem.

Vzal za kliku a otevřel dveře.

Vešli jsme do stísněné chodby a po příkrém schodišti do patra. Kráčela jsem za Autrym a cestou vytáhla zbraň. Obyvatelé bytu se hádali příliš hlasitě na to, aby nás slyšeli přicházet. Jak jsme se blížili k bytu a hlasy byly čím dál srozumitelnější, začalo být zřejmé, že neshody se týkají drog. Muž si podle všeho myslel, že si žena ulívá stranou peníze z prodeje jeho produktu. Přece jenom se nejednalo o běžné domácí rušení klidu.

Obrnila jsem se.

Po schodech jsme vyšli do chodby se dvěma dveřmi naproti sobě. Nakoukli jsme za jedny a objevili ložnici – podle všeho prázdnou. Poté jsme se přesunuli za druhé dveře, které nás zavedly do obývacího pokoje spojeného s kuchyní. Všechno tu bylo vzhůru nohama. Konferenční stolek ležel převrácený na bok, televize byla rozmlácená, fotografie vypadávaly z rozbitých rámečků a všude se válely skleněné střepy. Stolička od snídaňového minibaru ležela na zemi.

Na pohovce se choulila mladá žena s obličejem špinavým od rozmazané řasenky a se strachem v uplakaných očích hleděla na vysokého, vyhublého muže, který na ni mířil zbraní.

Zvedli jsme služební pistole.

„Policie. Odložte zbraň,“ nařídil mu Autry.

Muž se na nás jen zadíval, ale neposlechl. Zamračil se. „Co tu do prdele vy hajzlové chcete? Do tohodle vám nic není. Zavolala vás ta vlezlá čubka z přízemí?“

Zorničky měl rozšířené a mluvil trochu nesrozumitelně.

Byl sjetý.

Situace se s každou další vteřinou zhoršovala.

Zopakovala jsem: „Odložte zbraň.“

„Jinak co?“

„Pokud neodložíte zbraň, budeme vás považovat za hrozbu a střelím vás,“ varoval ho Autry.

„Jsem ti hovno rozuměl.“ Zbraň se mu v ruce nebezpečně zachvěla.

„Davisi,“ zamumlala jsem a jen mírně pootočila hlavou, abych se na svého parťáka podívala…

Koutkem oka jsem zahlédla pohyb a zvedla se mi hladina adrenalinu. Do pokoje vpadl další chlap a s prstem na spoušti namířil zbraň na Autryho záda.

Neměla jsem čas. Stihla jsem se jenom postavit za svého parťáka.

Abych ho svým tělem zaštítila.

Nebezpečí nám hrozilo z obou stran. Neměla jsem na vybranou a musela na nově příchozího vystřelit. Zazněly dva výstřely, hlasitější, než kdyby nad budovou zaburácel hrom. Zvuk se odrazil v mojí hlavě v téměř stejné chvíli, kdy mi hrudí projel ostrý, spalující pocit.

Další výstřel. Další ostrá bolest. A pak znovu.

Zhroutila jsem se na Autryho a nad hlavou mi opět zazněly výstřely.

Uslyšela jsem zvuk. Sténání. Křik.

Autry mě klidným hlasem ujišťoval, že budu v pořádku.

„Tři lidé se střelnými poraněními. Zasažena policistka. Schytala několik střelných ran. Potřebuju ambulance na Lexingtonovu 302B.“

Bolest se mi z hrudi šířila celým tělem. Na ránách jsem ucítila tlak. „Sakra, Robyn, sakra,“ šeptal Autry. „Proč? Proč?“

Věděla jsem, na co se ptá.

Chtěla jsem mu odpovědět, ovšem nedokázala jsem pohnout rty a ani můj zrak nebyl v pořádku. Ze stran se stále rychleji plížily houstnoucí stíny.

„Zůstaň se mnou, Robbie. Zůstaň se mnou.“

Chtěla jsem.

Opravdu.

Chtěla jsem ho pevně sevřít a už nikdy nepustit.

Jako by se mi však tělo a mysl oddělily… a moje mysl mě odnášela pryč, někam hodně daleko…

1. kapitola

Robyn

Současnost

Ardnoch, hrabství Sutherland, Skotsko

Projednou jsem nemyslela na fotoaparát ani na scenérii nebo dokonalý záběr. Opravdu obdivuhodné, protože jsem se nacházela na jednom z nejkrásnějších míst, která jsem kdy navštívila.

A přesto jsem nic z toho nevnímala, protože jsem se měla za několik málo minut setkat s otcem.

Mužem, kterého jsem neviděla od svých čtrnácti let.

Lidé popisují nervozitu jako hejno motýlků v břiše. Nepřipadá mi to přesné. Motýlky v břiše člověk cítí, když je sice nervózní, ale příjemně, natěšeně, ne? Z toho, co jsem nyní cítila, se mi spíš dělalo zle. I kolena se mi chvěla.

A štvalo mě, že můj biologický otec Mac Galbraith má nade mnou takovou moc.

Vystoupila jsem z pronajatého auta, narovnala ramena, zhluboka se nadechla a vykročila po štěrkové příjezdové cestě k obrovské bráně zabudované do cihlových sloupů. Sloupy přecházely ve vysokou zeď. Na opačné straně brány pak příjezdová cesta mizela ve stinném lese.

Jak jsem se k bráně blížila, rozhlížela jsem se po kameře nebo tlačítku interkomu. Nic takového tu však nebylo. U mohutné železné brány jsem se zastavila a zatřásla jí, ovšem ani se nepohnula. Přimhouřila jsem oči a zadívala se k lesu před sebou. Snažila jsem se naslouchat přes zpěv ptáků a šumění větru v korunách stromů.

Nalevo od sebe jsem zaslechla tiché vrčení a všimla jsem si, že se od skleněné čočky odrazilo světlo. Natáhla jsem krk a mezi větvemi stromu zahlédla ukrytou kameru.

Zasalutovala jsem dvěma prsty, aby ten, kdo mě právě sledoval, věděl, že jsem si jich všimla.

Už nezbývalo než čekat.

Přesně to totiž moje nervy právě teď potřebovaly.

Otočila jsem se, opřela se o bránu, složila paže na hrudi a překřížila nohy, abych dala jasně najevo: „Nikam nejdu, dokud za mnou někdo nepřijde.“

Do několika minut jsem uslyšela vrčení motoru a křupání štěrku pod pneumatikami auta. Odstrčila jsem se od brány, otočila se k pozemku a spatřila, jak ke mně míří černý range rover se ztmavenými okny.

Nervozita ve mně ještě narostla.

Proč jen musel být můj otec vedoucím bezpečnosti jednoho z nejprestižnějších uzavřených klubů na světě?

Aha. Jasně.

Kvůli Lachlanu Adairovi.

Hrdlo mě proti mojí vůli pálilo žárlivostí a roztrpčením. Nevšímala jsem si toho, znovu si složila paže na hrudi a snažila se působit co nejuvolněněji.

Range rover se zastavil, dveře na straně řidiče se otevřely a z vozu vystoupil muž v černých kalhotách, černé košili a kožené bundě. Vykročil k bráně.

Všimla jsem si, že mu k uchu vede zakroucený kabílek.

Patřil k ostraze.

Můj otec to však nebyl.

„Vážená paní, tohle je soukromý pozemek,“ oznámil se skotským přízvukem. Připomínal mi tím Maca.

„Já vím.“ Skrz bránu jsem se na něj zadívala. „Přijela jsem za svým otcem.“

„Obávám se, že na pozemek mají přístup pouze členové a zaměstnanci klubu. Musím vás požádat, abyste odjela.“

Bylo mi jedno, že hrad a panství Ardnoch představují domov pro mnoho herců a dalších osobností filmového i televizního průmyslu, kteří za roční členství v tomto exkluzivním klubu platí nemalé jmění. „Jsem Robyn Penhaligonová. Můj otec je Mac Galbraith. Mohl byste mu dát vědět, že jsem tu?“

Pracovník ostrahy byl ve svém povolání dobrý – na žádnou z informací nijak nereagoval. „Smím vidět váš doklad totožnosti?“

Věděla jsem, že ho po mně budou chtít, a tak jsem si už předem připravila do zadní kapsy džínů svůj řidičský průkaz.

„Chviličku, prosím.“ Muž se vrátil k autu a otevřel dveře na straně řidiče. Nasedl, aniž by dveře zavřel, a za chvíli jsem uslyšela jeho tlumený hlas.

Zatímco mluvil s kdo ví kým, vrátila jsem se do svého auta pro svetr, který jsem předtím odložila na zadní sedačku. Při odjezdu z hotelu mi bylo samou nervozitou příliš horko, ale teď už jsem se v chladném jarním vzduchu začala třást.

O několik minut později se muž vrátil k bráně. „Slečno Penhaligonová, musím vás požádat, abyste mi předala veškerá nahrávací zařízení, která máte s sebou, a to včetně chytrých telefonů.“

„Co prosím?“

„Nečlenové klubu mají zákaz vstoupit na pozemek s nahrávacím zařízením. Chceme chránit bezpečí našich hostů.“

„Aha.“ Brala jsem to jako znamení, že se se mnou můj milovaný tatíček neodmítá sejít.

Kruci.

Tak trochu jsem doufala, že mě pošle pryč.

Z auta jsem vzala mobil a byla jsem ráda, že jsem fotoaparát nechala v hotelu. Svoje miminko bych nikomu nesvěřila.

„Je všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Prosím, vraťte se do svého vozu. Za chvíli se otevře brána. Jeďte za mnou.“

Přikývla jsem a nastoupila do pronajatého SUV. Připadalo mi, že je moudré vyjet na Skotskou vysočinu v autě s pohonem na všechna čtyři kola, a tenhle vůz pronajímali za slušnou cenu. Cesta do Skotska bez zpáteční letenky udělala velkou díru do mého rozpočtu, proto jsem si potřebovala během svého pobytu hlídat výdaje.

Sotva jsem se ocitla z dohledu bezpečáka, roztřeseně jsem vydechla a počkala, až se brána otevře. Muž mezitím otočil range rover a poodjel po štěrkové cestě, aby měla brána prostor. Za chviličku se už její křídla rozevřela. Vjela jsem dovnitř.

Příjezdová cesta mě vedla lesem snad celou věčnost, a když stromy konečně ustoupily, přede mnou se rozprostřely travnaté lány s obří budovou v dálce. Po celém zvlněném pozemku vlály vlajky a v dálce hráli na golfovém hřišti maličcí lidé golf.

Vrátila jsem se pohledem na hrad Ardnoch a ostře jsem se nadechla.

Připadala jsem si tu naprosto nemístně.

Tak jako ve všem, co se týkalo Maca.

Nikdy jsem se necítila, jako bych patřila do jeho světa.

Nikdy mi to ani nedovolil.

Hrad byl rozlehlá budova s cimbuřím, šest pater vysoký a zhruba dvě stě let starý. Něco málo jsem si o něm zjišťovala, a tak jsem věděla, že i když se jedná o hlavní budovu, na pozemku o rozloze bezmála pěti tisíc hektarů se nachází několik dalších staveb včetně trvalých rezidencí členů klubu, kteří za své domovy zaplatili přemrštěné částky. Podle Googlu se panství nachází na východním pobřeží kraje, který pokrývají borové lesy (o čemž jsem se už přesvědčila na vlastní oči), rozlehlé planiny (opět jsem očitou svědkyní), vřesoviště (ta jsem upřímně toužila navštívit) a zlatavé pláže (i ty bych moc, opravdu moc ráda viděla). Sice jsem netušila, jak návštěva u mého otce dopadne, ale tak trochu jsem doufala, že dost dobře na to, aby mě po pozemku provedl.

I když jsem si tu připadala jako ryba na suchu.

Dojela jsem za range roverem až k hradu, kde jsem se zamyslela nad všemi bezpečnostními opatřeními. Dovnitř se sice dalo dostat jen mohutnou bránou a pozemek byl obehnán vysokými zdmi, ale jak mohli na území o rozloze pěti tisíc hektarů zajistit svým členům naprosté soukromí?

Mohla bych se na to zeptat taťuldy, jestli se tedy někdy přeneseme přes ty nepříjemnější věci. Například: „Proč jsi mě nemiloval dost na to, abys patřil do mého života, a místo toho jsi odešel a nechal mě, ať se vypořádám s enormním syndromem opuštění, který téměř fatálně ovlivnil můj život?“

Při tom pomyšlení se mi znovu zhoupnul žaludek jako loď v bouři.

„Kristepane,“ vydechla jsem, když jsem otevřela dveře na straně řidiče. Hrad mi připomínal panství Downton na steroidech. Zdobila ho celá řada věžiček a na hradbách visela vlajka s Ondřejským křížem. Sloupy podpíraly střechu s nízkým cimbuřím, jež se zvedala nad sloupovou předsíní s dvoukřídlými železnými dveřmi.

Vítr mi vehnal vlasy v culíku do obličeje a prohnal se mi svetrem. Otevřená krajina byla mnohem větrnější než uzavřený les. A i když se blížil duben, vichr stále trochu mrazil. Ve vzduchu se vznášela slaná vůně moře, ačkoli se hrad nacházel skoro čtyři kilometry ve vnitrozemí.

Skotský vzduch jsem si zamilovala. Byl ostrý a svěží. Dodával mi energii.

Zaklonila jsem hlavu a vzhlédla k vlajce. V tu chvíli se se skřípěním otevřely železné dveře, v nichž se objevil muž v tradiční uniformě majordoma, jako by mě přišel přivítat.

Zastavil se, jakmile se zpoza něj vynořil další muž.

Zhluboka jsem se nadechla, vystoupila z auta, zavřela za sebou dveře a při pohledu na vysokého, mohutného muže, jenž ke mně zamířil, se obrnila.

Sotva jsem si uvědomila, kdo to je, přemohla mě obrovská změť emocí. Na sobě měl na míru střižený oblek, přesto v něm působil divoce. Jeho husté vlasy prokvetlé šedinami se mu na zátylku kroutily. Potřebovaly zastřihnout. Nebyl oholený.

Vypadal, že mu teprve táhne na čtyřicet, ovšem já věděla, že je mu čtyřicet čtyři let.

Odhodlaně, nicméně s pečlivě neutrálním výrazem ke mně vykročil. Až když byl skoro u mě, uvědomila jsem si, jak moc jsme si s otcem podobní. Vlasy měl sice tmavší, ale podědila jsem po něm tvar obličeje a oči.

Rozhodně měl moje oči. Stejně světle hnědé se šedými a zelenými paprsky, jež na okrajích zorniček splývaly do hnědé.

Máma vždycky říkávala, že aspoň něco dobrého mi můj otec dal.

Mac Galbraith se na mě upřeně zadíval, ale chlad z něj opadl, sotva ztěžka polkl. „Robyn?“

„Macu.“ Nabídla jsem mu ruku, abych si s ním potřásla.

Chvíli na ni zíral, jako by netušil, co s ní má dělat.

Nakonec nad ním převzalo moc jeho slušné vychování a potřásl si se mnou. Stiskl mi ruku a jen neochotně mi ji pustil. Jeho dotek ve mně vyvolal reakci, jakou jsem vůbec nečekala – málem mi vyhrkly slzy. Musela jsem se odvrátit, abych zachovala zdání, že to se mnou nic neudělalo. Zadívala jsem se na hrad a nenuceně prohodila: „Vybudoval sis tu pěkné hnízdečko.“

„Není moje,“ odpověděl. „Patří Lachlanu Adairovi.“

Jako bych to už nevěděla. Znovu se ve mně zvedl vztek. Přinutila jsem se se na svého otce opět podívat. „Asi tě zajímá, proč jsem přijela.“

„Ano. Ne že by to nebylo milé překvapení.“

Že by?

Přimhouřila jsem oči a uvažovala, jestli mi říká pravdu. „Potřebuju s tebou probrat něco, o čem opravdu nechci mluvit na příjezdové cestě před hradem, kde mi na krk dýchá chlap, kterého ani neznám.“ Měla jsem na mysli pracovníka ostrahy, který doteď nikam neodešel.

„Omlouvám se. Protokol.“

Přikývla jsem. S protokolem jsem měla své zkušenosti.

„S tím máš své zkušenosti,“ podotkl Mac, jako by mi četl myšlenky. „Doslechl jsem se, že jsi byla policistka.“

Zdálo se, že mu to udělalo radost. Jako by nás to spojovalo. Což mě štvalo. Koneckonců i on býval policista. Stejně jako můj nevlastní otec Seth Penhaligon. „Asi rodinná tradice,“ odpověděla jsem. „Chtěla jsem být jako můj táta Seth.“ V šestnácti jsem se rozhodla změnit si příjemní z Galbraithové na Penhaligonovou. O Macovi jsem v té době už dva roky neslyšela ani slovo, a tak jsem chtěla přestřihnout naše pouto a nést stejné jméno jako rodina, která tu pro mě byla každý den.

Mac se sice pokusil nedat nic najevo, přesto se mu v očích mihl pohled, který mi napověděl, že jsem ťala do živého.

Hmm.

„Už u policie nejsem.“

„Že ne?“

„Jak jsem řekla, nemám chuť klábosit na příjezdovce. Vím, že v tomhle podniku nestojíte o lůzu, takže mohl by ses na chvíli urvat z práce?“

Mac se zamračil. „Moje dcera není žádná lůza. Pojď dál. Promluvíme si a pak tě tu provedu.“

Ukázala jsem přes rameno. „To se na nás bude tenhle týpek celou dobu lepit?“

Mac pohlédl na svého kolegu. „Jocku, co kdybys odvezl auto do stájí a vrátil se ke svým povinnostem?“

„Ano, pane.“

„Můžeme?“ zeptal se Mac a ukázal na vstup do hradu.

„Není tu někde vchod pro služebnictvo? Tam bych se hodila víc.“

„Je tu vchod pro zásobování, ale o těchhle zásilkách obvykle víme předem.“ Střelil po mně jízlivým pohledem a vykročil k hradu.

„Co moje auto?“

„Nech ho tady. Pokud bude potřeba, popojedeme s ním.“

Cestou jsem hleděla na Macovo temeno. Můj otec musel mít určitě přes metr devadesát a byl ve špičkové kondici. Působil hrozivě. Ve svých čtyřiceti čtyřech letech měl postavu muže o půlku mladšího. Slušelo mu to. Byl pohledný, ošlehaný a úspěšný. Nevypadal dost staře na to, aby mohl být můj otec. Ale na kluka, který přivedl svoji starší přítelkyni do jiného stavu v pouhých šestnácti letech, si vedl dobře.

U člověka, jenž vyrazil do světa, aby dosáhl úspěchu i za cenu toho, že bude muset obětovat vztah se svým dítětem, se nejspíš nic jiného ani nedalo čekat.

Tak jsem se pohroužila do myšlenek, že mi chvíli trvalo, než jsem si začala všímat, co se děje kolem.

Panebože.

Ve dveřích jsem se zastavila a zůstala jen zírat.

Jo, na tohle místo jsem rozhodně nepatřila.

„Wakefielde, tohle je moje dcera Robyn.“ Mac se zastavil u muže ve stejnokroji. „Robyn, tohle je Wakefield, majordom hradu Ardnoch.“

Majordom. Jak jinak. „Ráda vás poznávám.“

Muž se stoickým výrazem sklonil hlavu. „Vítejte na panství Ardnoch, slečno.“

Neurčitě jsem přikývla a obrátila pozornost opět k prostoru, do nějž jsme vešli.

„Působivé, že?“ podotkl Mac a při pohledu na můj výraz se zazubil.

Byla to ohromná stavba.

Její mohutnost zdůrazňovaly naleštěné parkety a zařízení v tradičním stylu skotské okázalosti. Přímo přede mnou se nacházelo nejvelkolepější schodiště, jaké jsem kdy viděla, potažené vlněným kobercem s červeno-šedým tartanovým vzorem. Nad schodištěm se zvedalo vitrážové okno, jež sahalo až do třetího podlaží. Schodiště se poté dělilo na dvě protilehlé větve vedoucí do prvního patra, do jehož chodby lemované zábradlími bylo vidět i z přízemí. V obrovském krbu vedle hlavního vchodu a naproti schodišti hořel oheň a vůně dřeva dodávala prostoru s tmavými dřevěnými panely a stropem útulnou, hřejivou atmosféru. Lampy od Tiffanyho na všech stolcích vyzařovaly příjemné světlo.

U krbu se nacházely dvě semišové sedačky oddělené konferenčním stolkem. Ještě víc světla proudilo do hlavní haly dvěma průchody, které vedly k dalším místnostem v přízemí. Z dálky ke mně doléhaly hlasy lidí.

Z jednoho z těchto průchodů se vynořil muž stejně vysoký jako můj otec. Při pohledu na nás se zarazil a pak k nám vyrazil rozlehlou halou.

Když se k nám dostatečně přiblížil, konečně jsem ho poznala.

Jeho obličej znaly miliony lidí po celém světě.

Na sobě měl obepnutý černý kašmírový svetr, jenž mu zdůrazňoval vypracovanou hruď, a černé kalhoty. Ležérní šik styl mu slušel. Měl tělo i chůzi, jaké módní časopisy vyzdvihují u hollywoodských herců.

A přesně tím taky kdysi býval.

Vyhledávaným hollywoodským hercem.

Lachlan Adair.

Ženy se rozplývaly nad jeho pohlednou tváří, tmavě blonďatými vlasy, krásnýma modrýma očima i zachmuřenými ústy, jež mu obklopoval krátce zastřižený, téměř tmavě hnědý vous. Byl to hezký muž, ovšem jeho mužná krása měla určitý drsný podtón, který mu dodával na přitažlivosti. A proslavil se rošťáckou jiskrou v očích. Co jsem tak mohla vidět, nebyl vůbec špatný herec, ačkoli si ho Hollywood zaškatulkoval, a tak dostával role především v akčních filmech.

Při jeho příchodu jsem se nezačala rozplývat.

Na to jsem byla příliš nervózní, ne však kvůli jeho charismatu a slávě.

Pod svojí klidnou maskou jsem vůči tomuto muži chovala hlubokou zášť. Nemohl za to. Nebyla to jeho vina, ale právě kvůli tomuto muži mě můj otec opustil.

Když Lachlan Adair ve svých jednadvaceti letech prorazil v Hollywoodu jako hvězda akčního trháku, najal si mého otce do své soukromé ochranky. Asi protože byli oba Skotové. Netuším. Věděla jsem jen, že si byli blízcí. Natolik blízcí, že Mac Lachlana doprovázel úplně všude, i když to znamenalo, že jsem ho v průběhu dospívání prakticky nevídala. Neslavil se mnou narozeniny. Ani maturitu. A když se Lachlan rozhodl pověsit herectví na hřebík a odstěhovat se do Skotska, aby své rodinné sídlo proměnil v tenhle exkluzivní rezort s přístupem jenom pro pečlivě vybírané členy klubu, můj otec odjel s ním.

Mac se stal vedoucím bezpečnosti a zabydlel se v nedaleké vesnici.

„Doslechl jsem se, že máš návštěvu,“ prohlásil Lachlan. Zadíval se za nás a oslovil majordoma. „Wakefielde, zdá se, že máme problém s hostem ve Vévodčině apartmá. Mohl byste se o to postarat?“

Majordom kolem nás prošel. „Jistě, pane.“ Rychlým krokem, ovšem aniž by budil zdání, že má naspěch, vystoupal po širokém schodišti.

Poté se na mě Adair chladně zadíval, avšak promluvil k mému otci. „Měl bys nás představit, Macu.“

„Lachlane, tohle je moje dcera Robyn. Robyn, tohle je Lachlan Adair.“

Ani jeden jsme nenabídli ruku k potřesení. Vzduch mezi námi zhoustl rozpačitým napětím.

Netušila jsem, co mu na mně vadí.

Já mu otce neukradla.

„Vím, kdo to je,“ oznámila jsem lhostejně.

Lachlan maličko přimhouřil oči. „Hodně jsem toho o vás slyšel. Připadá mi zvláštní, že se s Macem znám už skoro dvacet let a ještě nikdy jsem se nesetkal s jeho dcerou.“

„Ano, to tak bývá, když otec opustí svoje dítě a raději trajdá po světě s hercem.“ Na otce jsem se ani nepodívala. Sice jsem k němu chovala komplikované city, ale nepřišla jsem mu nic vyčítat. Po pravdě jsem docela chápala, proč Mac raději odjel.

„Co prosím?“ zeptal se Adair nebezpečně tichým hlasem.

Nevšímala jsem si ho a otočila se ke svému otci. „Mohli bychom jít někam do soukromí?“

„Jistě,“ odpověděl Adair. „Omlouvám se, že jsem vás tu takhle přepadl.“ Ustaraně se na Maca zadíval. „Jenom jsem se chtěl ujistit, že je tu vše v pořádku.“

Mac s ostražitým výrazem přikývl. „Pokud bys byl raději, kdybychom to spolu vyřešili mimo panství, stačí říct.“

„Neblbni.“ Adair o krok ustoupil. „Jen tu slečnu Penhaligonovou proveď.“

Zdálo se mi to, nebo moje příjmení opravdu zdůraznil?

Mac na chvíli stiskl rty a připadalo mi, že se na Adaira varovně zadíval. Pán hradu zvedl ruce na znamení ústupu, a aniž by mi věnoval další pohled, otočil se na patě a odešel.

Celkově vzato se ke mně choval stejně neurvale jako já k němu.

Pro svoji neurvalost jsem však měla důvod, přestože ode mě nebylo správné, abych mu dávala za vinu činy svého otce.

Co jsem ale kdy Lachlanu Adairovi provedla?

2. kapitola

Robyn

O několik minut později jsem se ocitla v místnosti v zadní části přízemí – v Macově kanceláři. Zařízená byla mnohem skromněji než prostory hradu, které jsem zatím viděla.

Okno za stolem nabízelo jen omezený výhled na pozemek. Díky mnoha lampám, pohodlnému starožitnému nábytku a překvapivě bohaté sbírce knih v knihovnách nepůsobila tmavá a šedá místnost ponuře.

Před stolem stály dvě židle. Jednu z nich mi nabídl. „Dala by sis čaj nebo kávu?“

Najednou jsem se cítila nervózněji, než když mě Mac přivítal, a tak jsem přikývla a odpověděla: „Kávu. Díky.“

Posadila jsem se, třásla se mi kolena.

Mac zvedl ze stolu telefon a stiskl tlačítko. O několik vteřin později požádal: „Stephene, mohl bys poslat do mé kanceláře kávu a občerstvení, prosím? Pro dva.“

Tlumený mužský hlas mu odpověděl.

„Děkuju.“ Mac zavěsil a posadil se na kraj stolu.

Asi to bylo tím, že jsme se konečně ocitli sami, ale když jsme se na sebe zadívali, hruď mi sevřela strašlivá bolest. Rozhostilo se ticho, jež trvalo mučivě dlouhé minuty.

Nebo mi to tak aspoň připadalo.

„Takže,“ Mac konečně prolomil bolestné napětí. „Pochopil jsem správně, že jsi přijela z nějakého konkrétního důvodu?“

Uvědomila jsem si, že mu nemůžu říct nic z toho, co se mi honilo hlavou celé měsíce ode dne, kdy moje terapeutka navrhla, abych za Macem odjela a konečně to v sobě jednou provždy uzavřela. Bylo by to na mě příliš. Kdybych tomuto téměř cizinci řekla všechno, co cítím, jen bych se obnažila před mužem, který mi už tak nesnesitelně ublížil. Pochopila jsem to až ve chvíli, kdy jsem se mu podívala do očí a obrovsky se mi zastesklo po otci, kterého jsem přitom prakticky neznala.

Mac trpělivě čekal, až promluvím. Slova se mi však zadrhla v hrdle. Dusila mě.

Ustaraně se zamračil. „Stalo se něco, Robyn?“

„Já… no… Dala jsem výpověď.“

„To už jsi řekla. Měla jsi pro to nějaký důvod?“

Odtrhla jsem od něj pohled a zadívala se na jeho knihovnu, aniž bych kterýkoli z těch svazků vnímala. „Rozhodla jsem se, že to není pro mě.“ Štvalo mě, že k němu nedokážu být upřímná. Zaskřípala jsem zuby.

„To je jediný důvod?“ zajímal se.

„Ano,“ zalhala jsem a znovu se na něj podívala. „Otevřela jsem si fotografické studio. Povětšinou mívám obvyklé zakázky. Ale přes instagram jsem začala prodávat fotky Bostonu. Jdou na dračku. A protože jsem částečně Skotka, vždycky jsem chtěla Skotsko navštívit. Napadlo mě, že fotky odtud budou velký hit… A, no, řekla jsem si, že bych se tu při tom mohla stavit a navštívit tě, když už jsi mi tu skotskou část genů dal.“

Zacukaly mu rty. „Jsem rád, že jsi za mnou přijela. A blahopřeju k novému podnikání.“ Rozzářily se mu oči. „První fotoaparát jsi dostala ode mě. Pamatuješ?“

Hrdlo mě začalo pálit neprolitými slzami. Prudce jsem vstala. „Víš co? Asi na to přece jenom nejsem připravená –“

„Robyn –“ Mac taky vstal.

„Půjdu.“

Úsměv mu opadl. „Prosím, zůstaň a dej si se mnou kávu.“

Nemohla jsem zůstat. Hrozilo, že se každou chvíli rozbrečím. Vůbec jsem to nečekala a strašně jsem se styděla. „Jindy. Musím jít.“

Rozběhla jsem se ke dveřím, rozrazila je a vyšla ven. Na poslední chvíli jsem se vyhnula mladému muži v podobné uniformě, jakou měl na sobě Wakefield. Nesl tác s naší kávou. „Promiňte.“ Obešla jsem ho. Potřebovala jsem se dostat od Maca co nejdál.

„Kriste!“ ucedil Mac. „Omlouvám se, Stephene. Prosím, odlož tác v mojí kanceláři.“ Doběhl mě, právě když jsem mířila úzkou chodbou ke vstupní hale.

„Prosím, zůstaň. Promluvíme si,“ naléhal.

„Teď ne.“

„Ale zůstaneš? Uvidíme se?“

Přikývla jsem. Ano, zatím jsem nebyla připravená odjet. Jen jsem se potřebovala vzpamatovat. Vidět se s ním po takové době pro mě očividně bylo náročnější, než jsem čekala. „Ubytovala jsem se v Ardnochu. V penzionu Šer.“

„Dobře.“

Znovu jsme se odmlčeli.

„Víš, co je šer?“ zeptal se Mac.

„Ano. Majitel penzionu Gordon mi vysvětlil, že to znamená soumrak.“

„Přesně tak.“ Mac se zazubil. „Gordon to určitě rád vysvětluje všem svým hostům.“

„Znáš ho?“

„Je to malá vesnice. Každý tu zná každého.“

„Aha.“ Zamyslela jsem se nad tím, zatímco mi Mac držel otevřené dveře. „Je díky tomu snazší, nebo naopak těžší zajistit členům klubu soukromí?“

„Věř tomu, nebo ne, ale místní nezajímá, kdo ze slavných a bohatých sem přijíždí. Členové klubu můžou navštěvovat vesnici, aniž by se museli bát, že se jejich fotky později objeví na internetu – to se stává, jen když se sem na léto sjíždějí bulvární fotografové. Místní vědí, že členové našeho klubu se vrátí a že rádi utrácejí peníze na místě, které jim zaručuje soukromí a pocit normálního života. Brzy zjistíš, že vesničané víc drbou jeden druhého než klub a jeho členy.“

„To dává smysl.“ Moje pronajaté auto stálo na příjezdové cestě, kde jsem ho zaparkovala. Docela jsem se za svůj náhlý odchod styděla, a tak jsem se na Maca nedokázala ani podívat. „Omlouvám se za to drama. To jen…“ Pokrčila jsem rameny. Nedokázala jsem větu dopovědět.

„Pane Galbraithe!“

Mac se otočil a já nakoukla přes jeho rameno. Běžel k nám muž oblečený podobně jako Jock. „Co se děje?“

„Pane, naléhavě vás potřebujeme u vchodu pro zásobování.“ Oči měl trochu vykulené, jako by se jimi snažil předat nějaký vzkaz.

Vzkaz, který můj otec rozšifroval. Tiše zaklel a otočil se ke mně. „Musím jít. Co kdybychom spolu dnes povečeřeli v Šeru?“

Tak brzy?

„Hm… Co spíš zítra večer?“

Přikývl a zvedl ruku, jako by se mě chtěl dotknout, ovšem ihned ji spustil. „Přijedu kolem sedmé.“

Stěží jsem stihla říct ano, a už se rozběhl za svým podřízeným.

Jakmile zmizel v hradu, s povzdechem jsem vzhlédla k cimbuří. Naplnilo mě zklamání. Co jsem od cesty sem čekala? Že se mezi námi nějakým zázrakem okamžitě vybuduje pouto? Že na něj vybalím, jak moc mi svým odchodem ublížil, v naději… na co? Že se tím ta prázdnota ve mně vyplní?

Odfrkla jsem si a otevřela dveře svého auta.

„Počkejte!“

Při zvuku toho hlasu jsem ztuhla.

Štěrk za mnou zakřupal pod dusotem nohou. Zhluboka jsem se nadechla a otočila se k Lachlanu Adairovi, jenž ke mně přiběhl.

Za jasného světla působil mohutněji a děsivěji. Upíral na mě chladný, azurově modrý pohled. Po těch jeho slavných rošťáckých jiskřičkách nebylo nikde ani stopy.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptala jsem se mrazivým hlasem.

„Co tu pohledáváte?“

Tak rychle, jako když škrtnete zápalku, jsem se naježila. Tiše jsem mu vysvětlila: „Nevím, jestli jste se to doslechl, ale jsem Macova dcera.“

Adair mě sjel lhostejným pohledem. „Jestli jste přijela dělat Macovi problémy, měla byste si to rychle rozmyslet. Má toho na bedrech víc než dost a poslední, co teď potřebuje, je, abyste si sem nakráčela a ještě mu přitížila.“

Co je tohle za blbce? Byl neskutečně opovážlivý. „Já a přitížit mu? To on mě opustil, ne naopak.“

„Ano, vím, jaké historky vaše matka ráda vykládá.“

Začala jsem pěnit vztekem. Zabouchla jsem dveře auta a otočila se k Adairovi. Dostala jsem obrovskou chuť se na něj rozječet. Nebylo mi to podobné, a tak mě stálo veškerou sílu, abych svůj hlas ovládla. „Kdo si sakra myslíte, že jste? Neberte si moji matku do pusy. Nic o ní nevíte.“

Adair mě sjel tak soucitným pohledem, že bych mu nejradši jednu vrazila. „Ujišťuju vás, že o ní vím víc než vy.“ Udělal ke mně krok, a přinutil mě tak couvnout až k vozu. Do očí se mu vkradl chlad. „Mac je pro mě jako bratr. Je moje rodina. Nedovolím, aby mu kdokoli, a to ani vy, ublížil. Takže vám zdvořile navrhuju, abyste koukala nasednout na letadlo a vypadla odtud.“

„Myslíte, že mě dokážete vyděsit?“ Odstoupila jsem od auta, přitiskla se k Adairovi a donutila ucouvnout jeho. „Už jsem v životě čelila horším a děsivějším věcem než bývalému herci, takže vám zdvořile navrhuju, abyste se necpal do věcí, které jsou jenom mezi mnou a mým otcem. Myslím, že můžu říct s téměř naprostou jistotou, že by nebyl rád, kdyby se dozvěděl, že se do toho pletete.“

Adairovi zacukal sval v čelisti. Ucouvl o další krok. Nejspíš čekal, že se pod jeho hrozivým pohledem zhroutím jak domeček z karet.

„Řekla bych, že si už rozumíme.“ Ušklíbla jsem se a otevřela dveře auta.

Sotva jsem však nasedla, Adair tiše, hrozivě prohlásil: „Jestli ublížíte mojí rodině, slečno Penhaligonová, zaplatíte za to.“

Z jeho tónu bylo patrné, že to myslí naprosto vážně. Sledovala jsem, jak se vrací do svého hradu, a proklínala ho za to, že měl poslední slovo.

3. kapitola

Lachlan

Lachlan po setkání s Macovou takzvanou dcerou ještě stále zuřil a rozhodl se, že právě teď nebude pro členy svého klubu tím nejlepším společníkem. Připadalo mu lepší se schovat ve své skutečné kanceláři místo falešné – aspoň dokud nedostane podráždění pod kontrolu. Ze společenského salónu poblíž hlavního vstupu do hradu uslyšel smích. Proběhl kolem dveří a zamířil ke vchodu do té části hradu, kam měli přístup jen zaměstnanci.

Vybavil si obličej Robyn Penhaligonové. Ta samolibá, ulhaná čarodějnice pohrozila, že to na něj Macovi řekne. Jako by byli pětileté děti na zatraceném hřišti.

Přesto ho to zneklidnilo.

Možná že opravdu překročil mez.

Jakkoli chtěl Maca ochránit před ženou, která na něj působila stejně nemilosrdně jako její matka, bylo čistě na jejím otci, aby se rozhodl, jestli Robyn zůstane v Ardnochu.

Mac toho však měl nad hlavu. To oni všichni, a tak poslední, co potřebovali, bylo, aby se jim do cesty pletla Macova odcizená a nakvašená dcera.

Lachlan však musel uznat, že měl mizernou náladu ještě předtím, než se tu Robyn ukázala. Volala mu jeho mediální zástupkyně, která byla zároveň i mediální zástupkyní jeho bratra. Gwen mu poslala odkaz na webovou stránku jistého amerického bulvárního plátku, jenž zveřejnil fotografie z minulé noci zachycující rvačku jeho bratra Brodana s vyhazovači jednoho losangeleského hudebního klubu.

Lachlan nevěděl, co si má s bratrem počít. Když si však s Brodanem promluvil o nástrahách Hollywoodu, v němž chtěl jeho mladší bratr také prorazit, Brodan se zapřísahal, že tlak a slávu unese.

V poslední době jeho jednání svědčilo o pravém opaku.

A ještě navrch Lachlanovi připadalo, že selhává. Právě pocit bezmoci přispěl k tomu, jak se zachoval k Robyn Penhaligonové. To a ta její arogantní brada ho neskutečně popíchly.

Lachlanovi zazvonil v zadní kapse mobil. Vytáhl ho a podíval se na displej, na němž svítilo jméno Mac. Ježíši, že by už stihla splnit slib? „Macu,“ pozdravil ho a zastavil se v úzké chodbě, která vedla k jejich kancelářím.

„Potřebuju tě u vchodu pro zásobování. Teď hned.“

Zmocnila se ho zlá předtucha. „Snad ne další?“

„Přijď sem.“ Mac zavěsil.

Takže ano.

Zaskřípal zuby a rozběhl se chodbou a přes kuchyň až ke vchodu pro zásobování. Ve dveřích do kuchyně postávali zaměstnanci hradu a tiše si špitali. Vzduch tu zhoustl napětím a obavami.

„Copak nemáte nic na práci?“ zahřímal Lachlan. Všichni se rozpačitě ošili. „No?“

„Slyšeli jste pana Adaira!“ zvolala se svým italským přízvukem Rafaella, zástupkyně šéfkuchaře. Kuchaři se hned rozprchli. „Zpátky do práce!“

Přenechal starosti s kuchyňským personálem na Rafaelle a vydal se směrem, odkud do haly foukal chladný vítr. Doširoka otevřenými dveřmi pro zásobování proudilo jasné denní světlo.

Mac stál venku spolu s Petem a Jockem, dvěma muži z hradní ochranky. Došel k nim a vedoucí ostrahy vzhlédl. „Připrav se. Není to pěkný.“

Jako první ho do nosu udeřil smrad. Ztěžka polkl, aby potlačil nutkání zvracet.

„Do prdele,“ ulevil si, když sklopil zrak k zemi.

Před dveřmi se nacházela srna, kdysi krásná, nyní rozsekaná a s vnitřnostmi vyvalenými na štěrk. U mršiny ležel pugét rudých růží. Lachlan vzhlédl k Macovi.

Ten mu podával bílou kartičku. Vzhledem ke skutečnosti, že ji Mac držel rukavicí, ji od něj Lachlan nepřevzal.

Text na ní však jeho obavy jen znásobil.

Jak jsi mi byl kdysi blízký,

tak jsi pro mě nyní mrtvý.

Líbám a objímám.

„Ani tenhle vzkaz není adresovaný nikomu konkrétnímu.“

Mac si povzdechl. „Budeme předpokládat, že je stejně jako všechny předchozí určený tobě.“

„To je mi jedno.“ Zamračil se. „Ale jedno mi není bezpečí mých zaměstnanců a členů mého klubu. Poslední incident naznačoval, že se tu děje něco hodně ošklivého, Macu. Ale tohle… Asi je na čase zavolat policii.“

Mac střelil po svých mužích pohledem, avšak odpověděl Lachlanovi: „Dej nám ještě trochu času. Vyřešíme to. Lepší se na policii obrátit, až když budeme znát pachatele. Tím pádem až se to dostane do novin, členové klubu si budou moct být jistí, že je o vše postaráno a že jsou v bezpečí.“

„Neměli bychom to před nimi tajit. Už tak tuší, že se něco děje. A Lucy to ví jistě.“ Ačkoli slíbila, že si to nechá pro sebe. „Navíc nemůžeme zaručit, že to nedostane ven někdo ze zaměstnanců.“

„Pokud kdokoli ze zaměstnanců bude o čemkoli, co se na panství děje, mluvit se členy klubu nebo s místními, poruší tím smlouvu.“ Mac mu neříkal nic nového. „Pokud nechtějí mít na krku žalobu, nic nepovědí.“

Lachlan se zamračil. Smlouvy sepsali proto, aby zabránili skandálům a šíření pomluv. Nikoho ani nenapadlo, že neznámý člověk bude zanechávat majiteli panství před dveřmi odporné vzkazy.

„Dej mi čas,“ požádal znovu Mac. „Nechci, abys kvůli téhle záležitosti o všechno přišel. Já a mí muži se o to postaráme.“

„Ano,“ přisvědčili Jock i Pete naráz.

Lachlana nepřesvědčili. „Jak k tomu došlo?“ Ukázal na mršinu a pak vzhlédl ke kameře nad dveřmi. Všechny vstupy do hradu hlídaly kamery. „Máme pachatele na záběrech?“

Z Maca sálalo téměř hmatatelné zoufalství, které Lachlanovi prozradilo odpověď.

Střelil po Jocku a Peteovi pohledem a ukázal do dálky. „Mohli byste nám dopřát soukromí, pánové?“

Oba muži přikývli, otočili se na patě a vydali se pryč.

„Ve dvě se vrátím a odvezu tohle krásné zvíře k McCullochovi. Třeba s ní Collum něco svede. Ať neumřela nadarmo.“

„K McCullochovi?“ Lachlan povytáhl obočí. Rodina Colluma McCullocha celé generace hospodařila na půdě severně od Ardnochu. Jeho a Lachlanova otce pojila hořká minulost, která ovlivnila i jeho jednání s Adairovými potomky.

„Kvůli téhle chuděrce mu klidně budu dlužen.“ Mac se smutně zadíval na laň a pak gestem pobídl Lachlana směrem k hradu.

„Takže žádné záběry nemáme?“ zeptal se Maca, sotva se ocitli sami.

„Ne. Musí to být někdo z panství, Lachlane. Důkazy tomu nasvědčují.“

„Takže ne stalker?“

„Ne, tohle chování odpovídá stalkerovi.“

„A udělal to tedy někdo od nás?“

„Musel to být někdo z panství.“

Nebylo by to poprvé, co se pachatel uchýlil ke vzkazům, jaké zanechávají stalkeři, ale ještě nikdy neudělal něco takového. „Máš dva týdny na to, abys to vyřešil, Macu. Pak půjdu na policii.“ Doutnal vztekem. Už se museli potýkat se zničeným majetkem a výhrůžkami, tohle však bylo poprvé, co pachatel ublížil živé bytosti. „Zhoršuje se to. Teď už si opravdu dělám starosti.“

Mac s ním srovnal krok. „Vím. Já taky. Ale musíme se soustředit. Požádám Tracey, aby prohnala otisky databází.“

Lachlanův vedoucí bezpečnosti měl známou na policejním oddělení kriminalistické techniky, která pro ně prověřovala otisky z čehokoli, co po sobě ardnochský stalker zanechal. Doteď se jim nepodařilo nic zjistit, ale nevzdávali se.

„Tohle je to poslední, co bys dneska potřeboval, když se tu tak najednou ukázala tvoje dcera.“

„To bych neřekl,“ namítl Mac. „Sice to byl trochu šok, ale nemůžu říct, že bych ji neviděl rád.“

Lachlan zamručel.

„Je to moje dcera,“ dodal Mac varovně. „A ublížil jsem jí.“

„Snažil ses. Ublížila jí především její matka.“

„Měl jsem se snažit víc.“ Jeho dobrý přítel se zamračil. „Mám pocit, že se jí něco stalo.“

„A co?“

„Nevím. Je…“ Pokrčil rameny.

Neklid, který Lachlan předtím cítil, se vrátil s plnou silou. „Asi jsem jí řekl něco, co jsem neměl.“

„Kdy? Jak?“

„Než odjela, řekl jsem jí, ať jede domů. Ať se vrátí do Států.“

Mac se prudce zastavil. Při pohledu na jeho rozčílený výraz si Lachlan v duchu povzdechl. „Co že jsi udělal?“

Omluvně zvedl ruce. „Byla to chyba. Mrzí mě to. Jen si o tebe dělám starosti. Ale neměl jsem jí nic říkat. Ne že by ji tedy hned tak něco vyděsilo.“

Macovo podráždění na okamžik ustoupilo ryzí otcovské hrdosti. „Proč by taky mělo? To děvče ze mě má víc, než tuší.“

„Je to žena,“ připomněl mu Lachlan. „Žena, Macu. Už to není malá holka. Je jí dvacet osm. Nezapomínej, že přijela z určitého důvodu a že ten důvod dost možná není v tvém nejlepším zájmu.“

„Ale potřebuju to s ní vyřešit. Cením si tvých obav o mě, kvůli kterým jsi jí řekl, co jsi jí řekl…“ Mac k němu přistoupil. „Jsme rodina. Ale i ona patří do mojí rodiny, a pokud ji odtud odeženeš, než si s ní stihnu promluvit, tak ti to jen tak neodpustím.“

Lachlan úsečně přikývl. „Beru na vědomí.“

„A teď…“ Mac ustoupil a zasmušile se na něj podíval. „Pokud mě omluvíš, musím chytit vyšinutého stalkera.“

Lachlan zaskřípal zuby. „Popřemýšlím, jestli jsem se v průběhu let s některým zaměstnancem nebo členem klubu nepohodl.“

„Ano, to bys mohl… I když ti to chvíli potrvá.“ Než stihl Lachlan odpovědět, jeho drzý podřízený odešel.

4. kapitola

Robyn

Stejně jako Boston byla i vesnice Ardnoch hrdá na svou historii, akorát že skotská historie sahala ještě hlouběji do minulosti.

Krom toho se ale Ardnoch nepodobal žádnému místu, které jsem kdy navštívila.

Za prvé byla vesnička opravdu maličká.

Na náměstí stál hotel z devatenáctého století s restaurací s rozlehlým parkovištěm pro zákazníky. Právě v tomto hotelu jsem se ubytovala. Včera jsem se po vesnici trochu prošla a všimla si, že její malebné ulice nabízejí celou řadu obchůdků, restaurací a penzionů.

Vesnice byla se svou historickou architekturou a celkovým rozvržením překrásná. Všechno tu vybudovali před polovinou dvacátého století a uprostřed, nedaleko od Šeru, stála středověká katedrála. Pořídila jsem spoustu fotografií a celý večer je převáděla do počítače, upravovala a zveřejňovala na instagramu. Po návratu do Bostonu je vytisknu a prodám.

Což byl další důvod, proč jsem se nemohla v Ardnochu příliš zdržet. Co jsem před devíti měsíci začala na této sociální síti propagovat svoji práci, narostl počet mých sledujících na krásných padesát tisíc. Účet na instagramu představoval reklamní prostor pro můj online obchod, ale zákazníkům se nebude líbit, že jsem je navnadila fotkami z Ardnochu, aniž bych je nabídla i ve svém obchodě. Budu to muset brzy napravit.

Rozhodla jsem se, že se svým fotoaparátem strávím několik hodin na pláži, a tak jsem se zařídila podle Gordonovy rady a prošla se na západ po Castle Street – hlavní ulici, která spojovala ardnochské náměstí a hrad a panství Ardnoch a již lemovaly domy z devatenáctého století s balkónky a vikýřovými okny. Většina domů byla přestavěna na butiky, kavárny a hotýlky. A mezi nimi se vyjímala malá samoobsluha U Morag. Gordon mi prozradil, že Morag si ve svém obchodě zařídila i lahůdkářství, kde prodává vynikající čerstvé domácí sendviče a bagety.

Jsem ranní ptáče, a tak jsem do obchodu vešla krátce po otevření. Ve výloze stály stojany s potřebami na pláž, jako dětskými kyblíčky na písek a lopatičkami. V přední části se nacházely řady regálů s potravinami a vzadu chladnička s mléčnými produkty a mrazák se všemi možnými mraženými jídly.

V zadní části obchodu se na mě zpoza pultu usmívala žena ve středním věku s růžovými vlasy. V chladicím pultu ležely předpřipravené sendviče a také suroviny, aby si zákazníci mohli objednat sendvič na míru svým aktuálním chutím.

„Dobré ráno,“ pozdravila mě.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem s úsměvem a zastavila se u ledničky s láhvemi vody. Poté jsem přešla k pultu a zatěkala pohledem mezi ženou a připravenými sendviči. „Páni, vypadají skvěle.“

„Děkuju. Máme…“ Vyjmenovala hned šest různých druhů. Mohla bych ji poslouchat celý dlouhý den. Všimla jsem si, že vesničané mluví s poangličtěným přízvukem na rozdíl od Maca, který pochází z Glasgow. Místní měli mnohem melodičtější přízvuk. Jako Adair.

Když dopověděla, zeptala jsem se: „Mohla bych vás o jeden poprosit? Dala bych si tuňákový s majonézou a červenou cibulí.“

„Ale jistě.“ Přešla k části se surovinami. „Máte na dnešek velké plány? Mohla bych vám doporučit moc zajímavá místa.“

„Chci jen zajet na pláž.“

„Aha. No, počasí začne být na pláž až tak za měsíc dva,“ varovala mě. „Moře je i v létě studené.“

Se širokým úsměvem jsem přikývla. „Gordon mě už varoval.“

„Tak to jste se ubytovala v Šeru. Moc hezký hotýlek. Zůstanete dlouho?“

„Spíš ne.“

Moje neurčitá odpověď ji zarazila. „No, i tak jsme rádi, že jste nás přijela navštívit. Jsem Morag Sutherlandová.“

„Jako tenhle kraj?“ Ardnoch se nacházel v hrabství Sutherland.

„Ano. Moje rodina tu žije už dlouho. První zmínky o ní sahají až do dvanáctého století. Jsem vzdálená příbuzná současného hraběte ze Sutherlandu. Zdůrazňuju, že vzdálená. Ale i tak…“ Pyšně se usmála.

„To je moc zajímavé,“ odpověděla jsem upřímně. „Je fascinující, že tu vaše rodina byla už ve středověku. Já o svých předcích kromě těch, co žili ve dvanáctém století, nevím vůbec nic.“

„Měla byste si to zjistit. Je úžasné dozvědět se, odkud pocházíte a s kým jste příbuzná.“

Dveře obchodu se otevřely a Morag k nim přese mě nakoukla. A nakrčila nos, jako by jí nově příchozí nebyl po chuti. Když k nám zamířily těžké kroky, ohlédla jsem se. Muž byl skoro stejně mohutný jako Mac a na sobě měl obnošený svetr, potrhané džíny a zablácené holínky. Zastavil se u mě. Páchl jako… no… jako zvíře. Ve všech jeho podobách.

Prohlédla jsem si jeho husté šedé vousy a hluboké vrásky u tmavých očí. Vlasy mu zakrývala vlněná čepice, ovšem hádala jsem, že bude mnohem starší než Mac.

A farmář, pokud se dalo tušit podle smradu, který ho doprovázel.

„Jako obvykle, Morag,“ objednal si hlubokým, chraplavým hlasem.

Morag se nuceně usmála. „Nepřivezli mi nasolené hovězí, Collume. Dal by sis místo toho něco jiného?“ Ukázala na nabídku se sendviči.

Collum se na ni podrážděně zamračil a zadíval se na pult se surovinami. „Tak šunkový.“

„Se vším ostatním jako obvykle?“

Zabručel.

Morag se to rozhodla vzít jako ano a omluvně se na mě usmála. „Spěcháte, moje milá? To jen že pan McCulloch je místní farmář a sendviče pro něj mívám obvykle už připravené, když si pro ně přijede.“

„Klidně počkám.“

Odložila ingredience na tuňákový sendvič s majonézou a pustila se do práce na objednávce pro farmáře.

V rozpačitém tichu jsme Morag sledovali při práci.

A pak mě začala mravenčit levá tvář.

Farmář na mě zíral.

Povytáhla jsem obočí.

Lhostejně se na mě zadíval a poté pohlédl na Morag. „Další?“

Zamračila se, střelila po mně očima a nasadila neutrální výraz. „Nemyslím si. Jenom turistka.“

„Robyn,“ představila jsem se. „Jmenuju se Robyn.“ Vzhlédla jsem k McCullochovi a na rovinu se zeptala: „Co jste myslel tím ‚další‘?“

Zadívali jsme se na sebe. „Jestli jste další takzvaná hérečka z toho jejich zatracenýho klubu.“

Pochopila jsem, že tím myslí členy klubu z Ardnochského hradu, a zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Nepatřím k nim. Jsem policistka.“ Nebo jsem tedy byla policistka. Vážně bych se tak už neměla představovat. Holt to byl zvyk.

Farmář se na mě upřeně zadíval. „Jo, nevypadáte, že si vycpáváte obličej tím sajrajtem.“

Zmateně jsem se uchechtla. „Cože?“

Povzdechl si, jako by ho rozčilovalo, že se spolu bavíme tak dlouho. „Moje vnučka Sarah říká, že si všichni ti herci vycpávají obličej nějakým sajrajtem, aby si vyhladili vrásky. Nebo měli větší rty.“ Znovu na mě pohlédl. „Ne že byste to potřebovala.“

„Ne, opravdu si nepotřebuju do rtů píchat botox.“

Svraštil obočí.

„Tak se ta látka jmenuje. Nebo přesněji způsob ošetření. Botox.“

„Fascinující.“

Jeho suchý sarkasmus mě rozesmál.

„Hotovo, Collume,“ ozvala se Morag. „Mohl by ses ale k našim hostům chovat trochu vlídněji.“

„Proč?“

Začervenala se. „Je to… no, slušnost. Zkus být trochu přátelštější.“

„Blbost,“ ucedil. „Všichni jste k nim milí, protože vám platí. Teda…“ Jízlivě se na mě ušklíbl. „Morag je výjimka. Ta má lidi upřímně ráda.“

Jeho nevěřícný tón mě rozesmál ještě víc. Oči mu zajiskřily pobavením.

„Ach, ty jeden,“ pokárala ho znovu Morag, ovšem sendviče balila už s úsměvem. McCulloch jí dal peníze a Morag mu podala jeho oběd. „Vyřiď Sarah, že ji pozdravuju.“

Jen znovu zabručel a otočil se k odchodu.

„Ráda jsem vás poznala,“ zvolala jsem.

McCulloch po mně střelil nevěřícným pohledem a otočil se k Morag. Lehce zakroutil hlavou, ale zvedl sendvič, rozloučil se tak se mnou a pak byl ten tam.

Sotva se za ním zavřely dveře, Morag překvapeně podotkla: „Vypadá to, že i on vás rád poznal.“

Zakřenila jsem se. „Není to zrovna přátelský morous, co?“

„To tedy není. Prohodila jste s ním víc slov než já za posledních deset let dohromady,“ zavtipkovala.

„Líbil se mi.“

„Máte ráda popudlivé bručouny?“

„Mám ráda upřímnost.“

Morag se s úsměvem pustila do práce na mém sendviči. Poté si ode mě vzala peníze, jídlo mi podala a popřála mi: „Ať se vám na pláži líbí.“

Vyšla jsem ze samoobsluhy a zamířila k parkovišti na náměstí naproti Šeru. Měla jsem tam auto a chtěla jsem s ním zajet na krásnou písčitou pláž nedaleko Ardnochu. Nebyl zrovna slunečný den. Vzduch byl v pozdním jaru chladný, ovšem mraky visící na nebi nebyly dost tmavé na to, aby hrozil déšť.

Cestou po malebné ulici směrem k náměstí mě minul range rover. Dívala jsem se, jak zajíždí na parkovací místo kousek od mého pronajatého vozu. Zrovna jsem ke svému autu došla, když se dveře roveru otevřely a ruku v ruce ho zezadu obešel pár. Při pohledu na ně mnou projelo nejen překvapení, ale taky jisté vzrušení.

Byli to Gabriella Ruizová a Sebastian Stone. Stone byl herec ověnčený třemi oscarovými nominacemi a Gabriella popová hvězda a jeho snoubenka. Byla o deset let starší než on – jemu bylo třicet pět a jí čtyřicet pět –, ale vypadala na jeho věk, ne-li ještě mladší. A ne díky zázraku jménem botox. Přispěly k tomu dobré geny a zdravá životospráva. Gabriella byla inspirativní žena a on nepopsatelně talentovaný muž. Coby pár je na každém kroku pronásledovali paparazzi.

Přemýšlela jsem, jak se Adairovi daří držet tisk daleko od hradu.

Gabriella mi věnovala nádherný úsměv. Jsem na sebe pyšná, že jsem jí ho dokázala opětovat přátelsky, ale s odstupem. Nejsem typ, co by při pohledu na hvězdu podobného formátu ječel jak posedlá fanynka, zároveň jsem si však uvědomovala, že členové klubu si Ardnoch oblíbili právě kvůli tomu, že si tu mohli připadat jako normální lidi.

Otevřela jsem dveře svého vozu a naposledy se ohlédla za párem, který ruku v ruce odcházel po Castle Street. Nevěřícně jsem zakroutila hlavou a usmála se pro sebe. Jsem spíš na rock, ne pop, takže narazit na Gabriellu pro mě nebyl takový zážitek jako pro jiné, ačkoli jsem na ní vždy obdivovala její pracovní morálku. A musela jsem uznat, že Sebastian Stone je skvělý herec.

Právě jsem je oba potkala.

Neuvěřitelné.

Cestou k pláži mě napadlo, že potkat osobně Lachlana Adaira pro mě tak neuvěřitelný zážitek nebyl, přestože kdysi býval stejně slavný jako Stone a ani v současnosti nebyl úplně neznámý.

Ne, nebylo to neuvěřitelné.

Jen mučivé.

Vzpomínka na setkání mi připomněla večeři, které jsem se dnes slíbila zúčastnit.

Já a Mac. Sami v Šeru.

Potom, jak jsem se před ním včera zhroutila, jsem upřímně doufala, že se dneska udržím.

Byla jsem vděčná, že to mám k pláži po povětšinou rovné silnici, protože řídit nalevo pro mě bylo matoucí – připadalo mi, že tu na každém metru narazím na kruhový objezd (kterým Skotové říkají kruháky). Kruhové objezdy mi nikdy nedělaly problémy, ovšem kruhové objezdy na levé straně mi dělaly velké problémy!

Uvolnila jsem se, až když se přede mnou vynořila pláž.

Zaparkovala jsem, ze zadní sedačky vzala fotoaparát a vydala se k pláži po pěšině. Rozhostil se ve mně klid a mír. Vítr s sebou přinášel příjemnou slanou vůni moře a jedinými zvuky bylo vřeštění poletujících racků a jemné pleskání vln na břeh. V životě by mě nenapadlo, že by se dal zrovna ve Skotsku najít tak jemný a zlatý písek.

Od mořské hladiny se odrážela tmavě modrá obloha. Zajímalo by mě, jak tu moře vypadá v létě a jestli jsou za jasné oblohy jeho vody stejně modré jako Středozemní moře. Procházela jsem se po pláži a fotila travnaté kopečky, jež se tyčily nad mořem nebo se svažovaly k pláži. Místní příroda skýtala zvláštní divokou krásu.

A najednou se moje obavy z dnešního večera, ti otravní motýlci v břiše, rozplynuly. Stačilo ukrýt se za fotoaparát, procházet se po pobřeží a snažit se zachytit ten vzácný klid a mír s vědomím, že se mi to nikdy docela nepodaří.

Tohle místo člověk musí zažít na vlastní kůži, aby poznal jeho kouzlo.

Mohutné pendlovky v rohu restaurace v Šeru oznamovaly, že je přesně 19:20.

Mac měl dvacet minut zpoždění.

Byla jsem naštvaná.

A co hůř, ranilo mě to a ponížilo.

Na naši večeři jsem se připravovala několik hodin. Vyzkoušela jsem si všechny kousky oblečení, které jsem si s sebou přivezla, protože na první dospělý rozhovor s mým otcem mi žádný oděv nepřipadal vhodný.

Dokonce jsem ani mámě nezvedla telefon, protože jsem věděla, že by mi akorát znovu řekla, že je to podle ní špatný nápad.

A očividně měla pravdu.

S hořícími tvářemi jsem se rozhlédla kolem sebe. Náš stůl byl umístěný v zadní části restaurace. Požádala jsem Gordona o stůl, kde budeme mít trochu soukromí.

V očích mě pálily slzy vzteku a pohledům ostatních hostů restaurace jsem se raději vyhýbala.

Nadávala jsem si, že se tak snažím kvůli muži, který nakonec zapomněl přijít.

Pro změnu jsem si vlasy nestáhla do svého obvyklého culíku, ale vyfoukala jsem si je a nechala je rozpuštěné. A cigaretové kalhoty a zelenou hedvábnou halenku, které jsem si koupila jen kvůli cestě do Skotska, jsem doplnila lodičkami. Opakuju: měla jsem lodičky na vysokém podpatku.

Mac byl vážně hajzl.

Když jsem tu podle pendlovek seděla už půl hodiny, odstrčila jsem židli od stolu a vstala. Chystala jsem se zmizet. Právě v tu chvíli ovšem do restaurace vpadla ustaraná bledá blondýnka. Asi to, s jakou panikou v očích se rozhlížela po místnosti, mi zabránilo odejít.

Zadívaly jsme se na sebe.

Rozsvítily se jí oči a k mému překvapení se ke mně rozběhla.

Když byla skoro u mě, poznala jsem ji z fotografií, které jsem si postahovala v rámci sběru informací o tomhle místě.

Arrochar Adairová. Jediná sestra a nejmladší ze sourozenců Adairových.

Co tu mohla chtít?

„Robyn?“ zeptala se Arrochar trochu udýchaně, když se zastavila u mého stolu.

Přitahovala k sobě pozornost všech hostů.

I s rozcuchaným culíkem a v pytlovitém svetru, obnošených obepnutých džínech a pohorkách působila téměř étericky. Modré oči měla o odstín světlejší než Lachlan, téměř ledově modré, a úzkost a strach, jež se v nich zračily, se za tu krátkou chvilku stihly přenést i na mě.

„Ano?“

Roztřeseně vydechla a do očí jí vhrkly slzy. „Jsem Arrochar Adairová.“ Nevyslovila své jméno, jak bych to čekala – vyslovila ho Arrokar. „Něco se stalo Macovi. Odvezli ho do nemocnice. Cestou vám všechno vysvětlím.“

Vyděsila jsem se, ovšem policistka ve mně se dala do práce. Popadla jsem ze stolu kabelku a pospíšila si za Arrochar.

„Slečno Penhaligonová?“ křikl za mnou Gordon, když jsem ho minula.

„Později vám to vysvětlím. Musím jít.“

Na žluté čáře před Šerem parkoval zelený Land Rover Defender. Arrochar nasedla za volant a já vůz oběhla zepředu a posadila se vedle ní.

„Povídejte,“ vybídla jsem ji, když se rozjela po Castle Street.

Arrochar pevně sevřela volant. Sálalo z ní skoro hmatatelné rozrušení, jež mě tížilo na hrudi. „Někdo Maca napadl. Soused byl svědkem útoku a pachatele odehnal. Došlo k tomu před Macovým domem. Pobodali ho. Několikrát.“ Zlomil se jí hlas.

To mě naprosto omráčilo. „Cože?“

„Dějí se tu věci, o kterých nic nevíte, Robyn.“ Na vteřinu po mně střelila vyděšeným pohledem a opět oči stočila na silnici. „Někdo chce Lachlanovi ublížit a vypadá to, že se rozhodli přitvrdit a napadli jeho bývalého osobního strážce.“ Po tváři jí stékaly slzy. „Panebože. Mac,“ zašeptala. „Nevím, co… Ne… Musí být v pořádku. Musí být v pořádku.“

Až v tu chvíli jsem si uvědomila, co se stalo.

Mého otce brutálně napadli.

Dost možná ho ztratím dřív, než ho vůbec budu mít šanci poznat.

„Jak daleko je to do nemocnice?“

Arrochar si setřela slzy. „Přepravili ho vrtulníkem do Inverness.“

„Do Inverness? Není to daleko?“

„Autem asi hodina.“

Sakra.

„Na kolik to dokáže tohle auto vytáhnout?“

Místo odpovědi Arrochar šlápla na plyn.

5. kapitola

Lachlan

Židle v čekárně ho tlačila do zad.

Nebylo to poprvé, co v ní musel sedět, a přemýšlel, proč bývají židle v nemocničních čekárnách tak proklatě nepohodlné. Je to proto, aby vás udržely v pozoru a připravené, až za vámi přijde doktor s tou nejlepší, nebo naopak nejhorší novinou vašeho života?

Nervy měl na pochodu. Vstal. Potřeboval se hýbat. Ustaraného pohledu svého bratra Thanea si nevšímal.

„Bude v pořádku, Lachlane,“ ujistil ho Thane. „Vždyť je to Mac. Není to poprvé, co ho někdo pobodal.“

„Jenže to byla jen hospodská rvačka. Tohle byl… předem naplánovaný útok.“ Kristepane, jak dlouho už tu takhle seděli? Připadalo mu to jako celá věčnost. To nemůže být dobré znamení.

„Lachlane!“

Otočil se. Přes čekárnu k němu mířila Arrochar. Strach v její tváři jenom znásobil Lachlanovy obavy. Nedal to však najevo, a když se mu vrhla do náruče, objal ji. Pevně svoji sestru sevřel a zašeptal, že zatím nic neví, ale že všechno dobře dopadne.

Zatímco se ji snažil povzbudit, oči upíral na ženu, pro kterou se Arrochar rozhodla jet.

Macovu dceru.

Připadalo mu, že je Robyn dnes jiná. Nevěděl, jestli ho víc překvapil její ustaraný výraz, nebo to, že ji tak změnila pouze skutečnost, že si rozpustila vlasy. Asi obojí.

Robyn k němu došla.

Lachlan si předtím nevšiml, že má tak velké oči. Ne kulaté. Velké a oválné. Neobvyklé. Lemované kilometry dlouhými řasami. Ani se nedalo říct, jakou barvu mají její oči, jen že už nebyly chladně ocelové jako včera.

Robyn Penhaligonová měla o Maca strach.

„Nic nevíme,“ zopakoval jí, když se od něj Arrochar odtáhla. Třásla se, a tak ji nepustil.

Všichni měli Maca moc rádi.

Nešlo mu však do hlavy, že je otcem Robyn, která vypadala na svých dvacet osm let, ale působila starší. Mac byl sám teprve dítě, když ji s její matkou počal.

„Myslíte, že rodinnému příslušníkovi by informace sdělili?“ zeptala se Robyn.

„Možná,“ odpověděl Thane, který se postavil Lachlanovi po boku. Na uklidněnou pohladil Arrochar po paži a dal jí tak najevo, že tu je. Chytila ho za ruku a pevně mu ji sevřela, aniž by byť na okamžik pustila Lachlana.

Robyn se zadívala na Thanea, poté stočila pohled na ruku, již držela Arrochar, a následně i na její hlavu na Lachlanově hrudi. Jako by si něco uvědomila. Zatnula zuby a odvrátila se.

„Jsem Thane Adair,“ představil se jí Lachlanův bratr. „Ty budeš Robyn.“

Přikývla. „Ahoj.“

„Mac nám řekl, že jsi přijela. Mrzí mě, že se poznáváme za tak strašných okolností.“

„Mě taky,“ odpověděla nepřítomně. „Tak já půjdu…“ Ukázala k sesterně a odešla. Podpatky jejích lodiček hlasitě klapaly o podlahu.

„Těžko uvěřit, že je Macovi tolik, že má dceru stejně starou jako Arrochar.“

„Není stejně stará jako já,“ zašeptala Arrochar. „Je o několik let mladší.“

„Ale i tak. Bude jí… dvacet devět?“

„Dvacet osm,“ prozradil jim Lachlan, který sledoval, jak Robyn mluví se zdravotní sestrou.

„A policistka,“ zamumlal Thane. „Jablko nepadlo daleko od stromu.“

„Z toho, co zatím víme, můžeme říct, že není Macovi vůbec podobná.“

Arrochar se mu v náruči napjala a celkem zbytečně mu připomněla: „Je to jeho dcera, Lachlane.“

Její slova hned jeho vztek utišila.

„Poslal jsem ho domů. Byl v šoku.“

Table of Contents

Poděkování

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola