Přeložila Zuzana Hanešková

MEANT TO BE

Copyright © 2022 by Triple J Publishing Inc.

Cover Design by Caroline Teagle Johnson

Cover image credit: © Regina Wamba of ReginaWamba.com, 04859 All rights reserved.

Translation © Zuzana Hanešková, 2024

ISBN 978-80-249-5503-2

Obsah

Prolog

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

KAPITOLA 3

KAPITOLA 4

KAPITOLA 5

KAPITOLA 6

KAPITOLA 7

KAPITOLA 8

KAPITOLA 9

KAPITOLA 10

KAPITOLA 11

KAPITOLA 12

KAPITOLA 13

KAPITOLA 14

KAPITOLA 15

KAPITOLA 16

KAPITOLA 17

KAPITOLA 18

KAPITOLA 19

KAPITOLA 20

KAPITOLA 21

KAPITOLA 22

KAPITOLA 23

KAPITOLA 24

KAPITOLA 25

KAPITOLA 26

KAPITOLA 27

KAPITOLA 28

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

Pro Danielle Nelsonovou…

Naše rodiny svedl dohromady osud,

avšak spojilo nás přátelství.

Děkuji, že jsi tak důležitou součástí mého života.

Přátelství je postradatelné, jako filozofie, jako umění… Pro přežití nemá význam; spíše je to jedna z těch věcí, které dávají význam přežití.

C. S. Lewis, Čtyři lásky

Nebojte se, o náš osud

nás nemohou připravit, je to dar.

Dante Alighieri, Peklo

Přijměte to, s čím vás osud sváže, a milujte lidi,
s nimiž vás osud svede dohromady,
čiňte tak však z celého srdce.

Marcus Aurelius, Hovory k sobě

Prolog

Chiara Kennedyová sledovala muže, který k ní s odhodlaným výrazem ve tváři mířil z opačné strany místnosti.

Okamžitě zaznamenala sexappeal, jenž z něj vyzařoval. Husté vlasy, černé jako uhel, si vyloženě říkaly o to, aby je prohrábly ženské prsty. Štíhlé tělo působilo elegantně. Muž byl svalnatý, aniž působil přehnaně mohutně. Vyzařovala z něj aura přirozené sebejistoty, ale s ohledem na hlouček chichotajících se žen, který ho obklopoval jako téměř neprostupná bariéra, jíž rozhodně netoužila proniknout, nad ním Chiara v duchu mávla rukou s tím, že bude příliš arogantní. Zdálo se, že má vlastní suitu obdivovatelek a zájem o nábor nových členek.

Chiaře se podařilo uzmout drink – barman byl její starý kamarád ze střední – a pak si našla místo, odkud měla výhled na taneční parket a mohla pozorovat lidi. Kamarádky nedorazily kvůli nepředvídatelným pracovním problémům, takže se Chiara rozhodla dopít sklenku a bavit se sledováním toho, jak za rušné páteční noci mezi jinými lidmi vznikají a zanikají milostné vztahy.

Nečekala, že po ní vyjede. Když se k ní sklonil a jeho šedé oči ji probodly nezvykle vášnivým pohledem, zatajila dech. Vyčkávala, jakými slovy se ji pokusí oslnit.

S úsměvem zvedl ruku. „Barmane? Můžete donést tři cosma k tomu stolu za mnou, prosím?“ Hodil na barový pult několik bankovek. „Díky.“

Zamrkala a trochu to ranilo její hrdost. Pak se však nedokázala ubránit tichému zasmání. To má za to, že si myslela, že jí bude dělat návrhy, když u jeho stolu sedí spousta žen, které čekají, až se k nim vrátí.

Přitažlivý chlapík naklonil hlavu a obrátil pozornost k ní. „Co je tak legrační?“

Pokusila se nezírat na jeho tenké rty. „Ale nic.“

Zvedl obočí. „Určitě? Dneska večer bych se vážně rád zasmál.“

„Myslela jsem, že se mě pokusíte sbalit.“

Po tváři se mu mihl potěšený výraz. „Měl jsem šanci?“

„Podle toho, co byste řekl.“

Rozesmál se upřímným dunivým smíchem, jako by to dělal často. „Můžu to zkusit?“

Tentokrát to byla ona, kdo zvedl obočí. „Kupujete pití hromadě svých fanynek. Dokonce i vy musíte uznat, že už máte žen víc než dost.“

Chiara očekávala, že se začne bránit, vymlouvat, nebo jí to rázně vrátí. Místo toho si povzdechl. „Po pravdě řečeno,
se na mě tak nějak slétly a naléhaly, ať se zdržím. Nerad zraňuju něčí city. Kupuju jim pití, abych tu ránu trochu zmírnil.“

Zamyslela se nad jeho slovy a uvažovala, proč mu to věří. „Takže to je váš velký plán na útěk?“

„Ty koktejly jim vážně chutnají. Než na mě narazily, už si jich pár daly.“

Pousmál se. Zatraceně, líbil se jí. To se jí s muži, s nimiž se seznamovala v klubech, stávalo jen zřídka. „Tak jo, do toho. Ukažte mi, co umíte.“

Okamžitě se k ní obrátil a natáhl ruku. „Ahoj, já jsem Sebastian Ryder. Rád vás potkávám.“

Hmm. Možná to přece jenom nebyl hráč. „Ahoj, já jsem Chiara Kennedyová.“ Automaticky jeho gesto opětovala. Měl srdečný a pevný stisk, aniž by jí ovšem drtil ruku.

„Nabídl bych, že vás pozvu na drink, ale zdá se, že jste si právě jeden koupila.“

„Ano, je to tak.“ Líbil se jí jeho úsměv. Nebyl v něm falešný záblesk denně bělených zubů. Všimla si, že z levého řezáku má kousek uštípnutý. „Chodíte sem často?“

Tentokrát se rozesmál a ona si nemohla pomoct a přidala se. V nose ji zašimrala vůně oceánu z jeho kolínské. Bojovala s touhou naklonit se blíž a zhluboka se nadechnout. „Vlastně ne. Přišel jsem sem s kolegy, ale museli odejít. A vy?“

„Moje kamarádky nedorazily kvůli něčemu naléhavému v práci, tak jsem si řekla, že si dám něco k pití a pak půjdu.“

„Pak nám to setkání bylo souzeno.“

S předstíraným pohoršením zavrtěla hlavou. „Až doteď jste si vedl tak dobře.“

Zvedl ruce ke stropu. „Přísahám, že jsem to neměl připravené. Díky vám toužím být lepší muž.“

Ze rtů jí uniklo zasmání. V mihotavém světle si prohlížela jeho tvář. Zblízka byl dokonce ještě přitažlivější. Hranatá čelist, římský nos a husté obočí zmírňovaly vzhled hezkého chlapce. Avšak to, co ji přimělo pokračovat v konverzaci, byly nenucený šarm a vřelost, jež z něj vyzařovaly. Jako by sám sebe nebral moc vážně. Až příliš mnoho mužů toužilo vyjít z každého rozhovoru jako vítěz; zapomínali, jak si užít samotný jeho průběh. „Hmm, jste legrační. Ledaže v tom spočívá ten váš velký plán – předstírat nenápadnost a upřímnost, abyste vyčníval.“

Sebastian naklonil hlavu. V očích mu hrálo překvapení. „Nevěříte, že nejsem jeden z těch chlápků.“

„Kterých?“

„Těch, co předstírají, jak jsou dokonalí, až nakonec příliš pozdě zjistíte, že ani náhodou nejsou.“

Malinko si povzdechla. „Poslední dobou je těžké odlišit pravdu od lži. Všechno to naoko milé chování. Poznávat jiné prostřednictvím dokonalých momentek a slov působících jako reklamní slogany. Nevím, jenom bych si přála…“

Naklonil se blíž. „Co?“

„Abych alespoň jednou někoho potkala a prostě jsme všechny blbosti přeskočili. Aby to bylo skutečné a syrové.“ Obrátila oči v sloup. „Ale to by každého chlapa odradilo rychleji než prvotřídní vtěrka.“

V jeho šedých očích cosi vzplanulo a na okamžik mezi nimi zapraskala jakási zvláštní chemie, až Chiara překvapeně rozevřela oči. Nikdy dřív se jí tak rychle nezmocnila přitažlivost nebo touha, a to ji vyvedlo z rovnováhy. A ještě víc ji rozhodilo jeho prohlášení. „Tak to udělejme.“

„Udělejme co?“

Pomalu a sebejistě se usmál. „Vy a já. Vytvořme něco skutečného.“

Zasmála se. „No jistě. Zní to dobře, ale utekl byste. Nebo lhal. Nebo předstíral, že jste jeden z těch oduševnělých uměleckých týpků, který touží po souznění duší, zatímco ve skutečnosti se drží zpátky.“

Tvář mu zvážněla a při jeho dalších slovech se jí rozbušilo srdce v hrudi. „Já nelžu, Chiaro.“

Naskočila jí husí kůže. Náhle jí bylo zároveň horko i zi-
ma a napadlo ji, jaké by to bylo jen na okamžik v přítmí přitisknout své rty na jeho. „Neznám vás, tak jak to mám poznat?“

„Oba dva bychom museli zariskovat. Jsem k tomu ochotný, pokud i vy.“

Byl to šílený návrh. Neznala ho. Ani nevěděla, jestli to chce udělat. Ale vzedmula se v ní jakási síla, něco mocnějšího než její rozumně uvažující mozek – instinkt, který toužil po tom, dovolit mu, aby poznal její skutečné já –, a ona náhle přikyvovala. „Dobře.“

Na okamžik se jejich pohledy setkaly. „Co kdybychom šli ven? Je tam větší klid.“

Následovala ho zadním vchodem na terasu, kde se bavily různorodé skupinky lidí, kteří kouřili a v chladném vzduchu pozdního podzimu posedávali kolem ohřívačů. Chiara se Sebastianem se usadili do dvou křesílek stojících stranou od okolního ruchu a přitáhli si je k sobě tak, až se koleny vzájemně dotýkali. Noční obloha nad hlavou byla posetá hvězdami. „Čím začneme?“ zeptala se Chiara.

„Otázky a odpovědi. Byla jste už někdy zamilovaná?“

Nedokázala se ubránit tomu, aby při tak přímé otázce neucukla. „Páni, jdete rovnou k věci.“

„Já jsem ten typ chlapa, co se vrhá do studené vody po hlavě. Máte radši postupné osmělování?“

Chiara zavrtěla hlavou. „Ne, nerozhodnost nesnáším.“

„Já taky. Odpovíte mi na otázku?“

„Ne. Chci říct, ještě jsem nebyla zamilovaná. A vy?“

„Ano. Chodil jsem s ní na vysoké a domníval jsem se, že je ta pravá. Myslím, že v tom vztahu jsem byl za holku já. Rozešla se se mnou a já ztrácel čas povalováním na gauči. Živil jsem se alkoholem a zmrzlinou.“

Kousla se do rtu, aby se nerozesmála. „Kluci se taky po rozchodech cpou zmrzlinou Ben & Jerry’s a popíjejí víno?“

Sebastian pokrčil rameny. „Bože, to ne. Já jím zmrzlinu Häagen-Dazs a piju pivo.“

„Byl jste do ní zamilovaný?“ Chiara se mu zahleděla do očí. Když v nich zahlédla smutek, neuvěřitelně ji to překvapilo.

„Po uši. Teď je mi třicet, ale už nikdy jsem se znovu tak nezamiloval. Chci najít tu pravou. Všichni mi tvrdí, že bych si měl užívat svobodný život, ale myslím, že všechno to, co dělám, by bylo lepší dělat s někým.“

Z upřímnosti, jež vyzařovala z jeho slov, se jí sevřela hruď. „Alespoň se snažíte.“

„Zvláštní. Ženu, která se chce vdát, každý chápe. Ale muže? O tom říkají, že je ztroskotanec, slaboch, nebo ještě hůř – beta.“

Zaklonila hlavu a rozesmála se. „Pochybuju, že jste beta, Sebastiane.“

„Máte to podobně?“

„Upřímně? Momentálně se soustředím na práci.“

„Pohodlná rohová kancelář s výhledem?“

Znechuceně se ušklíbla. „Nechat se uvěznit u stolu v kanceláři, to by jednu moji část zabilo. Mám pocit, že jsem přesný opak – každou noc sním o létání. Vznáším se nad mraky, shlížím na svět a jsem šťastná. Pak si ovšem začnu uvědomovat, že to nevydrží věčně, takže se vyděsím a mám panický záchvat.“

„Bojíte se, že spadnete?“

„Ne, bojím se, že někde uvíznu.“

Sebastian sklonil bradu a zatvářil se zamyšleně. Zdálo se, že o tom uvažuje. „A co se stane, když uvíznete?“

„Nic.“ Slovo se mezi nimi vznášelo, zcela prosté emocí. V tu chvíli z oné hry, která jí připadala až příliš skutečná, vycouvala a mávla rukou. „Legrační, že? Musím si některé ty sny zanalyzovat. Co vy? Vrací se vám nějaký sen?“

Ignoroval otázku, naklonil se k ní a vzdálenost mezi nimi se tak zmenšila. „Teď necouvejte, Chiaro.“

Naježila se. „Necouvám!“

„A co se stane, když uvíznete?“ zeptal se znovu.

Tentokrát se zachvěla. Měla odpověď na jazyku, ale nikdy předtím ji nevyslovila nahlas, a už vůbec ne před někým, koho sotva poznala. On na ni však upíral neochvějný a klidný pohled. Z nějakého důvodu mu toužila povědět pravdu a být s ním v bezpečí, s tímto mužem, jenž s ní sedí pod hvězdami.

„Když uvíznu, nikdy neprožiju život, o němž sním. Nikdy nebudu mít nic víc.“

Chiara předpokládala, že se nad její chamtivostí a povrchností znechuceně ušklíbne, Sebastian se však jen pomalu usmál, jako by mu věnovala vzácný dar. „To mi dává perfektní smysl.“

Oplatila mu úsměv. Věděla, že je výjimečný. A že se mu dá věřit.

Další hodinu strávili povídáním. Už to bylo dávno, co ji nějaký muž nejen slyšel, ale skutečně jí naslouchal.

„Chcete zajít na něco k jídlu?“ zeptal se náhle.

Chiara zaváhala. Měla pocit, že oba touží po různých věcech a že z romantického hlediska jim to nikdy nebude fungovat. Přesto mezi nimi pulzovalo silné spojení, téměř jako by se už setkali v jiném čase a jiném životě. Nechtěla, aby jejich společný večer skončil. „McDonald? Burgery, hranolky a shake?“

„Rozhodně ano. Pojďme.“

Koupili si jídlo a zamířili k June’s Bluff, útesu nad řekou Hudson. Před nimi se rozprostíraly rozeklané stěny vrcholku Hook. Chiara malebné městečko Nyack, ležící neda-
leko Manhattanu, milovala. Byla to hezká kombinace města a maloměsta, a zatímco se Sebastianem jedli, užívala si ohromující výhled. Bavili se o všem možném, sdíleli tajemství a tajné sny i kostlivce ve skříni, kteří vyskočí právě v okamžiku, kdy máte pocit, že nic nehrozí. Pověděla mu o odtažitém vztahu s rodiči. On jí vyprávěl o svém kreténském otci, který od nich odešel, když byl Sebastian malý.

Blížil se úsvit. Světlo kousek po kousku zahánělo temnotu. Chiara se bosými chodidly opírala o palubní desku jeho vozu. Stanice hrající hudbu z osmdesátek pouštěla rockové písničky z období, o němž se oba shodli, že je to nejlepší. Otevřenými okny proudil dovnitř chladivý vánek.

„Chci tě políbit,“ promluvil náhle Sebastian.

Chiara se otočila a srdce jí poskočilo jako plnokrevník před startem dostihu. Bože, také to chtěla. Chtěla cítit jeho ústa na svých a oddat se spojení, které s ubíhajícími hodinami stále sílilo. Čas, jenž spolu strávili, jí však odhalil cosi překvapivého, co nešlo změnit.

Nebyli si souzeni.

V hloubi duše to věděla, jakkoli cítila to svůdné bzučení, které ji vábilo, aby zapomněla na logiku. Sebastian si přál lásku, rodinu, děti. Chiara v srdci toužila po otevřené cestě a dobrodružství. Nechtěla se do ničeho zaplést a brát na sebe závazky, aby tak mohla dělat vše, o čem kdy snila. Jednoho dne se to možná změní.

Teď ale ne. A možná nikdy.

„Nemůžeme,“ odpověděla tiše. „Nefungovalo by to.“

Vzdychl a opřel se hlavou o opěrku koženého sedadla. „Ještě nikdy předtím jsem nic takového necítil. Mohlo by to skvěle fungovat.“

Usmála se, protože i přes jeho slova vycítila, že i on zná pravdu. „Navzájem bychom si ublížili a nikdy by nám to nevyšlo. Ale na tuhle noc nikdy nezapomenu.“

Slunce pomalu stoupalo. Oblohu zaplavily planoucí odstíny žluté, oranžové a růžové. Pomalu pohnul rukou a jejich malíčky se dotkly. Z reproduktorů se hlasitě linula píseň Petera Gabriela „In Your Eyes“.

Když se celé slunce vyhouplo nad obzor, Sebastian ji odvezl zpátky ke klubu.

Vystoupila z auta a zaclonila si oči před paprskem ostrého světla, který ji na chvíli oslepil. „Díky za všechno,“ pronesla.

Věnoval jí lehce křivý úsměv a naštípnutý řezák potvrdil, že to všechno bylo skutečné. A Chiara věděla, že nikdy nezapomene na tento okamžik a na tohoto muže, kterému bylo z nějakého důvodu souzeno se na malou chvíli objevit v jejím životě a dovolit jí se otevřít.

Přestože to rozhodnutí učinila ona, často se Chiaře o Sebastianovi zdálo. Představovala si, jak na něj jednoho dne narazí, a myšlenka, že by se jejich životy mohly protnout nějak jinak, ji naplňovala vzrušením.

Až do dne, kdy jí ho její nejlepší kamarádka Rory představila jako svého přítele.

Po této události si Chiara slíbila, že na onu noc už nikdy nepomyslí.

KAPITOLA 1

Byl to dokonalý den pro pohřeb.

Nebe plakalo. Sebastian Ryder stál stranou od ostatních a prohlížel si zástup smutečních hostů, shromážděných kolem hrobu. Ledová plískanice mu bušila do tváře. Bože, kéž by mu byla zima. Kéž by v nitru cítil cokoli jiného než jen tu ochromující prázdnotu. Před ním se v dokonalé filmové symetrii odvíjela scéna jako z nějakého děsného romantického filmu – něčeho jako Ocelové magnólie –, počínaje bouřkovými mračny přes klidný hlas duchovního až po úhlednou řadu dokonale nažehlených černých obleků a plášťů do deště, která mu bránila ve výhledu na elegantní rakev. Dvojice se držely za ruce; ženy vzlykaly; muži utěšovali.

On zůstával sám.

Kamarádky jeho ženy se shlukly v těsném hloučku, na znamení žalu a soudržnosti se držely za ruce a působily jako jakási bariéra, která chránila rakev před zvědavými pohledy cizích lidí. Zvláštní bylo, že přesně tak se nyní Ryder cítil. Jako někdo cizí. Přestože byl s Rory ženatý tři roky, bylo to, jako by ve skutečnosti vždy patřila svým kamarádkám – třem ženám z jejího dětství, jež pro ni byly spíše jako sestry. Možná celou dobu vlastnily jednu její část, kterou nikdy nedokázal získat, a to byl důvod, proč postával opodál a dovolil jim, aby jí daly poslední sbohem.

Prohlédl si všechny tři ženy očima cizího člověka. Maliiny dlouhé pevně spletené copy jí splývaly po zádech a tvář měla zvednutou k nebi, jako by se odmítala bát oblohy a její zloby. Zdálo se, že pozorně naslouchá pastorovým slovům, a snad se pokoušela v představě čehosi mimo realitu najít něco racionálního. Jelikož Malia se z nich všech nejvíc držela logiky, Ryder předpokládal, že pro ni bude nejsložitější nečekanou ztrátu jedné z nejlepších kamarádek pochopit.

Zuřivě se mračící Tessa stála na konci řady a celý obřad ji zjevně rozčiloval. Její drobná postava vibrovala náporem hněvu, jenž jako by vyvěral z konečků divokých, rezavě hnědých kudrn, které se vlivem deště a sněhu neuvěřitelně kroutily. Od výbuchu ji dělily jen její vášnivá loajalita a láska k jeho ženě i kamarádkám, s nimiž tu stála.

Farář konečně domluvil, pokřižoval se a kývl na ženu uprostřed.

Chiara pomalým, ladným krokem přistoupila k rakvi a rozhlédla se po zástupu truchlících. Neměla deštník. Zářivě rudé vlasy jí poletovaly ve větru. Pihy. Plná ústa se rty, jichž se nikdy nedotkla jehla s botoxem, neboť to neměly zapotřebí. A mateřské znaménko ve tvaru měsíčního srpku na pravé tváři. Byla oblečená v tmavém plášti do deště, měla kožené boty a rukavice a odmítala před drsnou plískanicí sklonit hlavu.

V daleko od sebe posazených očích barvy horkého koňaku se odrážel neskrývaný smutek, který Rydera zasáhl jako rána pěstí. Tak by se právě v tuto chvíli měl cítit on, místo aby cítil… nic.

Její hlas se nesl hlučným šuměním deště, jako když operní zpěvačka zpívá i pro poslední řadu. „Rory Veronica Ryderová byla víc než jen má přítelkyně. Byla milující dcerou svého otce. Byla to oddaná, milující manželka. Byla zakladatelkou jedné z nejúspěšnějších, ženou řízených společností v tomto státě. Ale především to byla žena, která vášnivě milovala – dokonce i když to nebylo zasloužené.“

Tato slova jej zasáhla jako nůž a otevřela ránu, z níž začala vytékat krev. Smůla, že stále necítil bolest.

„Měla čisté srdce a její ztráta není újmou jen pro nás, kteří jsme ji znali. Je to ztráta pro celý svět.“

Otevřela se další rána.

„Nebe má štěstí, že tě má, Rory. Byla jsi příkladem nám všem, které jsi tady zanechala. Můžu jen doufat, že se všichni pokusíme to očekávání naplnit.“

Ze zástupu smutečních hostů se ozvalo tiché mumlání. Někdo vzlykl. „Milujeme tě.“

Chiara si přitiskla na rty dva prsty a natáhla je k rakvi. Všichni přítomní, jeden po druhém, její gesto napodobili.

Ryder toužil sklonit hlavu a někam se schovat, ale nedokázal se odpoutat od toho, když Chiara pomalu přejela očima zástup a pak zachytila jeho pohled. Z plic mu prudce unikl všechen vzduch, jako když splaskne balon.

Spojení, které mezi nimi vždy bylo, se zakořenilo, zůstávalo a vřelo. V její nádherné tváři se však objevil nový výraz, takový, jenž vídal jen zřídka a přál si, aby jej nemusel vidět nikdy.

Nenávist.

Sevřela rty, záměrně se k němu otočila zády a odkráčela.

Všechno mu splývalo. Obřad skončil. Potřásal rukama, a jak se sluší a patří kýval na lidi, kteří se kolem něj vyrojili s kondolencemi. Konečně zástup prořídl a změnil se na menší skupinky, jež mířily k autům.

Ryder dál postával pod rozložitým dubem. Led jako by mu až rozdíral kůži. Z límce mu kapala voda a v mrazivých potůčcích mu stékala po krku a zádech. Upřeně hleděl na manželčinu rakev, dokud ho neprobral dotek ruky na paži.

„Synku.“ Hlas byl laskavý, nicméně zněl drsně. „Všichni se jdeme najíst do kavárny. Popovídat si. Pojď s námi.“

Zamžikal a pohlédl na Roryina otce. O Mikeovi mluvil jako o něžném obrovi, který se rychle rozčílí, ale stejně rychle odpustí a odbude to smíchem. V obleku a kravatě se zjevně cítil nesvůj. Byl to mohutný, na slovo skoupý muž, který Ryderovi vždycky připomínal ochranitelského medvěda, zvlášť šlo-li o jeho dceru. Mike vlastnil ve městě jídelnu či kavárnu, která celé roky sloužila jako centrum všeho společenského dění. Ryder věděl, že by měl jít, přinejmenším aby uctil Roryinu památku, nyní však nedokázal nikomu čelit.

Znal své hranice.

Zavrtěl hlavou a pokusil se přimět k úsměvu. „Díky, Mikeu, ale nemůžu.“

Muž váhavě svraštil čelo. „Víš to jistě? Myslím, že bys neměl být sám.“

Ryderovi hrozilo, že propukne v neveselý smích, ale podařilo se mu ho spolknout. Přesně to si zasloužil. „Ne, musím domů. Dopřát si trochu času. Snad to chápeš.“

Mike přikývl. V jeho drsně řezané tváři se zračil hluboký smutek. „Jo, chápu. Ozvu se ti.“

Ryder sledoval, jak tchán odchází, nasedá do auta a odjíždí.

Zůstal sám. Jak si to přál. Jak si to zasloužil.

Koneckonců svou ženu zabil. Už mu nic nezbylo.

Uběhl ještě dlouhý čas, než konečně vykročil.

~~~

Neměl ani dost úcty, aby se ukázal.

Chiara se vmáčkla do boxu a pokusila se potlačit bublající hněv, jenž v ní počínal vřít. Bylo snazší se soustředit na vztek vůči Sebastianovi, který nejenže na Roryině pohřbu odmítl pronést řeč, ale také měl tu drzost vyhnout se karu. Jako by byl něco lepšího než všichni ostatní. Držel se dál dokonce i od vlastního tchána a předstíral, že by si Rory přála, aby si někam zalezl a ignoroval lidi, kteří ji milovali.

Jako na zavolanou se objevil Mike a položil na stůl podnos s hranolky a výběrem nejrůznějších wrapů. Za opaskem měl zastrčenou utěrku, dokonce se ani nepřevlékl a přes smuteční oblek si navlékl zástěru. Při pohledu na známou tvář, v níž spatřila prázdnotu, která se nikdy nezaplní, jako by se jí uštípl kousek srdce. „Jezte, dokud je to horké, děvčata.“

„Přestaň obsluhovat a posaď se k nám,“ pobídla ho Chiara a poklepala na prázdné místo, kde by bývala seděla Rory. „Máš tady dost personálu.“

Nevesele se usmál. „Víš, že se rád něčím zaměstnávám. Nemůžu –“ Na chvíli se odmlčel, neschopen slova. „Teď nedokážu nic nedělat. Ne když tu mám zákazníky.“

Malia po ní vrhla ustaraný pohled, ale Chiara pokračovala nenuceným tónem. „To ti nemám za zlé, ale nemusíš to řešit. Nejsou tu zákazníci. Jenom přátelé.“

„To je, sakra, pravda,“ prohlásila Tessa, vzala si hranolek a strčila ho do pusy. „Chceš dneska večer společnost, Mikeu? Můžu se utábořit na gauči a uvést tě do světa romantických seriálů na Netflixu. Je tam toho na výběr hromada.“

Znechuceně si odfrkl, ale Chiara v jeho bledě modrých očích zahlédla vděčný záblesk. Poté, co jeho žena zemřela na rakovinu, Mike veškerou energii vložil do výchovy Rory a obsluhy zákazníků. Celou jejich skupinku vzal pod ochranná křídla a stal se otcem smečky. Dívky byly vůči Mikeovi stejně urputně ochranitelské a často se s ním stýkaly. „Díky, ale mám rande s lahví whisky a postelí. Můžeme to odložit na jindy?“

„Jistě,“ odvětila Tessa a odhrnula si divoké kudrny, které jí poskakovaly kolem obličeje.

Sledovaly, jak míří do kuchyně, kde se cítil nejlépe. Chiara by se vsadila, že tady Mike zůstane po většinu večera, neboť dá přednost útěše svého druhého domova před tím, kde kdysi spávala Rory.

Podnik Mike’s Place stál na rohu Main Street a představoval jakéhosi křížence kavárny a jídelny. Uvnitř jste našli prostorné červené boxy, staromódní pult, kde se podávaly limonády, zmrzlina a poháry, důvěrně známou podlahu tvořenou bílými a černými čtverci. Starožitný jukebox stále fungoval, nicméně dnes večer zůstával němý. Vzduchem se nesly uklidňující vůně omastku, masa a kávy. Bylo to místo, kde jste dostali dobré jídlo a byli tam jako doma – takový bar jako v seriálu Na zdraví, jenže v Nyacku v New Yorku, kterému ale chyběla pijácká atmosféra, přestože zde Mike servíroval pivo z minipivovarů a místní víno, a když byly denní specialitou tacos, podával margaritu.

Malia se k ní naklonila. „Dělám si o něj starosti, ale nechci tlačit. Myslíte, že bude v pořádku?“

„Ne,“ prohlásila Tessa bez obalu. „Nikdo z nás nebude. Alespoň hodně dlouho ne.“

„Myslím, že prozatím potřebuje být spíš sám než s námi,“ ozvala se Chiara. „Budeme prostě muset zvládnout jeden den za druhým.“

Seděly v zádumčivém tichu. Chiarou tak cloumaly emoce, až měla pocit, že stačí jediné špatné slovo nebo čin, a ona vybuchne. Rory nebyla prostě jen čtvrtou členkou jejich party. Byla přirozenou vůdkyní a hnací silou společnosti Quench, kterou založily. To ona je poháněla vpřed, vybudovala podnik a její tvůrčí vizi mohutně podporovaly její ambice. Chiaru občas napadlo, jestli si ony tři prostě jen nezvykly se svézt, když Rory přišla s nějakým nápadem nebo plánem.

Co budou bez ní dělat? Chiara pevně zavřela oči, aby potlačila slzy.

„Přestaň,“ ozvala se varovně Tessa a přistrčila k ní podnos s jídlem. „Když se teď rozbrečíš, já už nikdy nepřestanu. Než se sesypeme, musíme si promluvit a promyslet to. A Mike potřebuje, abychom v jeho společnosti zůstaly silné. Rory by nesnesla představu, že pro ni tady, v našem posvátném boxu, brečíme.“

Chiara rázně přikývla, spolkla spalující bolest a bezpečně ji uzamkla hluboko v nitru. Kavárna Mike’s Place byla víc než jen místo, kde se najíst nebo si dát kávu. Bylo to místo, kde vyrůstaly – bezpečný úkryt před bouří dramatické puberty, stresem ze školy nebo problémy s kluky. A také místo, kde od základů vytvořily Quench. Tessa měla pravdu. Nebude tady fňukat a brečet. „Omlouvám se, máš pravdu. Ale jíst teď nedokážu.“

„Vezmi si něco domů na později,“ navrhla Malia, natáhla se přes stůl a stiskla jí ruku. „Taky nemám hlad.“

„Jste hrozné,“ zamumlala dobrosrdečně Tessa. Sklopila pohled k vlastní drobné postavě s výraznými křivkami, za nimiž se muži na ulici otáčeli. „Proč mě v příšerných dobách nepřechází chuť k jídlu?“

„Raději bych se teď utěšovala pojídáním sacharidů,“ namítla Malia. I tak si vzala hranolek a s chabým zájmem žvýkala, protože nechtěla nechat Tessu jíst samotnou. „Myslíte, že bychom se měly ozvat Ryderovi?“

Chiara si nemohla pomoct. Do jejího hlasu se vkradl hořký podtón. „Ten je očividně v pořádku.“

Tessa zvedla výrazné obočí. „Pochybuju. Vypadal jako robot.“

„Přesně. Nepřijde vám divné, že na pohřbu ani nechtěl mluvit? Nebo se tu na chvilku stavit? Vždyť to bylo Roryino nejoblíbenější místo na světě.“

„Co to říkáš?“ zeptala se Malia. Její hnědé oči vypadaly utrápeně. „Že je mu to jedno?“

Chiara hlasitě vydechla. „To ne. Tedy, nevím. Mám pocit, že od chvíle, kdy se k nám ta zpráva donesla, jsme všichni úplně mimo, ale připadalo mi, že se stáhl ze všeho, co Rory milovala. Je to, jako by dočista zmizel.“

Tessa pokrčila rameny. „Lidi truchlí různě.“

„Jo, ale co když se mu skoro ulevilo, že už se s námi nemusí dál stýkat? Že si konečně může zalézt do svého izolovaného doupěte a předstírat, že nikdo z nás neexistuje?“

Kamarádky na ni zíraly se šokovaným výrazem ve tváři. Nakonec Tessa zavrtěla hlavou. „To je naprostý nesmysl, co říkáš.“

Bože, měla pravdu. Vycházelo to však z hlubších vědomostí, z tajemství, které před kamarádkami měla. Urážet Sebastiana kvůli vlastnímu duševnímu zmatku však přesto nebylo fér k nikomu z nich. „Já vím, nemyslela jsem to tak. Mám jenom… vztek.“

„To my všechny. A navíc není nikdo, koho bychom z toho mohly vinit, nenávidět ho nebo si na něm moct zchladit žáhu,“ přikývla Malia. „Ten chlápek prostě dostal podělaný infarkt a vjel do protisměru.“

Chiara se při té představě zachvěla. Rory, jak se pozdě večer vrací z práce domů, z reproduktorů auta jí nejspíš řve nějaká popová písnička a ona do toho falešně zpívá. Muž, jehož přepadne bolest na hrudi a omdlí, dostane smyk v zatáčce, kterou Rory denně projíždí a cestu už zná v podstatě nazpaměť. Skřípání kroutícího se a tavícího se kovu, když se vozy srazí a vybuchnou.

V jediném děsivém okamžiku vyhasly dva životy.

Tento obraz si neustále přehrávala, přestože ho neviděla. Kamarádky chvíli seděly mlčky, poslouchaly okolní tlachající hlasy, cinkání vidliček o talíř a syčení horké kávy a tuku z grilu.

Malia si promnula spánek. „Kéž bych na to dokázala přestat myslet.“

„Nápodobně. Potřebujeme nějak rozptýlit. Mluvme o práci,“ navrhla Tessa, a hlas se jí přitom lámal.

Chiara usrkla kávu utopenou ve smetaně a přikývla. Quench byl Roryinou skutečnou vášní. Hovořit o firmě, kterou společně vybudovaly, se zdálo jako dobrý nápad. Téměř slyšela, jak jí do ucha šeptá kamarádčin hlas. „Dámy, seberte se a udělejte si plán. Není plán, nejsou cíle, není úspěch.“

„Hned v pondělí ráno musíme svolat schůzi,“ ozvala se Malia. „Promluvit si se zaměstnanci. Vím, že jsme našim předplatitelům zaslaly prohlášení, ale musíme udělat víc. Rory si se zaměstnanci byla hodně blízká.“

„Něco jako memorandum,“ navrhla Chiara. „Svědectví o tom, jak Quench vznikl, a o všem, co Rory udělala, aby společnosti pomohla k úspěchu. O její vizi ohledně toho, jak si představovala růst společnosti. Může to sloužit jako motivace a hold firmě.“

„To se mi líbí,“ prohlásila Tessa. „Příštích pár měsíců budeme pod drobnohledem. To mi dělá starosti ze všeho nejvíc. Přišli jsme o výkonnou ředitelku a šéfredaktorku v jedné osobě. Kolem začnou kroužit žraloci.“

Tessa měla pravdu. Loni jim stoupl zisk a vstupovali do choulostivé fáze. Bez solidních základů je příliš vysoký a rychlý růst nebezpečný. Nikdo netušil, jak prudce se Quench během prvních tří let rozroste a přinutí je najmout víc lidí a přijmout větší zodpovědnost. Všechny čtyři se naplno ponořily do svých rolí, které odpovídaly jejich silným stránkám, ale Rory představovala klíčovou postavu a angažovala se ve všem. Uměla delegovat úkoly, organizovat týmy a dohlížet na celou společnost. Chiara se sama sebe ptala, jestli ty mezery někdy dokáží zaplnit.

„Vždycky můžeme povýšit někoho z firmy,“ podotkla Malia a pečlivě upraveným nehtem poklepávala na okraj stolu. „Ale mě osobně nenapadá nikdo, kdo by se tak velké role dokázal zhostit.“

„Můžeme najmout někoho zvenčí,“ navrhla Chiara. „Společnosti to v období změn dělají běžně. Seženeme si headhuntera, aby prošel velká jména v kosmetickém průmyslu.“

„My se ale nezabýváme jenom kosmetikou,“ namítla Tessa. „To je ten problém – všichni se snaží zaškatulkovat Quench do jednoho segmentu trhu, ale my jsme mnohem víc. Věřily jsme svojí vizi a svět to konečně začíná chápat.“

Malia vzdychla. „Vzpomínáte na naši první diskuzi, kterou jsme vedly právě v tomhle boxu?“

Na povrch se prodrala hořkosladká vzpomínka s příměsí melancholie. Před šesti lety. Jednoho nedělního rána snídaly omelety a vzpamatovávaly se z kocoviny z předchozí noci, kdy si až příliš užily večírku. Všechny trčely v práci, která nikam nevedla a jejímž účelem bylo pouze platit účty – redakční asistentky, nájemní pisálci a nekonečné práce v oblasti prodeje.

Rory jejich prázdné tlachání přerušila. „Copak vás už všechny neunavuje pracovat pro jiné lidi, kteří vás vůbec neocení?“

Tessa se ušklíbla. „No jasně. Ale trh práce je úplně naprd. Nemám kam jít.“

„Co kdybychom si založily vlastní společnost?“

Překvapeně na Rory zíraly. Chiara došla k názoru, že prostě jen tak plácají. „Jistě, to by bylo nejlepší. Ale potřebovaly bychom hromadu věcí – především skutečnou společnost, kterou chceme řídit.“

Mělo jim dojít, že Rory si už svou řeč nějakou dobu připravuje. Nebyla z těch, kdo by se do něčeho vrhal bez pořádného plánu a odpovědí na všechny případné otázky. „Už to děláme. Sebepéče pro ženy.“

Malia naklonila hlavu. „Trčím v korporátu a zabývám se financemi. Co je to za sebepéči pro ženy?“

„Celou dobu radíš klientkám s jejich finančními portfolii. Prodáváš produkty, které rodinám pomáhají, aby byly připravené. Tím je učíš sebepéči.“ Rory ukázala prstem na Tessu. „Ty v obchoďáku pomáháš ženám s proměnou. Díky tobě vidí svoji vnitřní krásu.“ Nakonec se obrátila k Chiaře. „A ty nejsi jenom tak nějaký pisálek. Děláš průzkum a píšeš články o ženském zdraví – fyzickém, emocionálním a duševním. To všechno je sebepéče.“

„Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela,“ zamumlala Chiara.

„Přesně. A já navrhuju, abychom to všechno daly dohromady a založily společnost zaměřenou na ženy.“

„V kosmetickém průmyslu?“ zeptala se Tessa.

„Ne, něco mnohem víc. Myslete ve velkém. Zabýváme se všemi oblastmi ženského života: kosmetikou, módou, vztahy a kreativitou. Vytvoříme webové stránky se zvláštními sekcemi, které se zaměřují na věci jako finance, kariéra, ženská práva, sexuální zdraví – na všechna témata, která jsou důležitá a neustále se vyvíjejí. A přestaneme plýtvat časem dojížděním na Manhattan, budeme pracovat odtud.“

„Odkud?“ zeptala se Tessa. „Budeme pracovat na našich mizerných noteboocích tady u Mikea?“

Rory se zlehka usmála. „Znáte ten obrovský viktoriánský dům nedaleko Main Street?“ Přikývly. „Je na prodej. Tam budeme mít sídlo.“

Chiara se rozesmála, přestože v jejím nitru vzklíčilo semínko nadšení. Rory tak na lidi působila – věřila v něco tak silně, že k tomu přiměla i ostatní.

„Můžeme si ho dovolit,“ pokračovala Rory. „Táta bude spolumajitel, vezmeme si hypotéku na třicet let, a když se o to podělíme čtyři, nebudou splátky tak vysoké. Táta zná spoustu lidí ve stavební branži a už se ozval některým svým kontaktům. Budeme schopné to opravit jen za cenu nákladů. Budeme potřebovat malou půjčku do začátku, ale jestli většinu obsahu vytvoříme samy, nebudeme si muset najímat zaměstnance, dokud nebudeme stabilní.“

„To je šílené,“ zamumlala Malia, ale Chiara si všimla, že vypadá zaujatě. Už celé roky se čas od času bavily, že rozjedou vlastní podnikání, ale nikdy neměly žádnou vizi.

Rory však ano.

Seděly v boxu další tři hodiny. Mike vytáhl notebook a ony společně načrtávaly schémata a tvůrčí nápady, plánovaly, co bude mít každá z nich na starosti. Sepsaly poslání společnosti a vytvořily všeobecnou vizi ohledně toho, jak by si přály, aby jejich firma vypadala. Rory navrhla jméno Quench a ostatní s ní nadšeně souhlasily. Při odchodu už byly všechny připravené vrhnout se do nejriskantnějšího podniku svého života.

Chiara vzpomínku zahnala. Bože, byly tak mladé, vášnivé a dychtivé. Proč byl život tak krutý? Všechny jejich sny ohledně Quenche se právě měly splnit, ovšem Rory už to neuvidí.

Tessa odstrčila hranolky a napůl snědené wrapy. „Roryina pozice byla pro společnost klíčová a náš následující krok je životně důležitý. Nemůžeme to svěřit někomu zvenčí.“ Přejela je obě pohledem. „Musí to být jedna z nás.“

„Ale která?“ zeptala se Chiara. „Hlásí se někdo dobrovolně?“

Tessa se zasmála. „Na mě nekoukej. Já bych to nezvládla – nemám dar vidět všechno v souvislostech, což je pro Roryinu pozici nezbytné. Určitě si můžu vzít na starosti víc věcí než vzhled, módu a poradenství. Ale víte, že organizování není moje silná stránka.“

Chiara s ní naneštěstí souhlasila. O Tesse bylo známo, že dokonce i když má v kalendáři správně zaznamenané schůzky, je schopná přijít jinam. Za to, že udržuje Tessu v obraze, si její asistentka zasloužila každý poukaz na wellness, který dostala, do posledního.

„Ani já to nemůžu dělat,“ prohlásila Malia rozhodně. „Jasně, dokážu cokoli prodat a vyznám se v účetnictví, ale řídit celou firmu, to není můj styl. To by mě udusilo.“

Obě kamarádky na ni upřely pohled a Chiara postavila sklenku tak nešikovně a prudce, až nápoj vyšplíchl ven. „Já? Myslíte si, že to zvládnu?“

„Ano,“ odvětily Tessa a Malia jednohlasně.

„Nesnáším nekonečné papírování! A nenávidím konflikty!“

„Ano, ale dobře je zvládáš,“ opáčila Tessa. „Problematické záležitosti řeší personální; ty jenom musíš být hlavní tváří společnosti, jako byla Rory. Obě se zapojíme a pomůžeme ti, ale obávám se, že jestli nebudeme jako zakladatelky navenek zajedno, doplatí na to Quench.“

Z představy, že zaujme postavení po nejlepší kamarádce, přeběhl Chiaře strachy mráz po zádech. Nijak netoužila stát se nástupkyní. Chiara se považovala za akční jednotku Quenche – za tu, která na poslední chvíli sedne do letadla, aby se zúčastnila velké konference, nebo se sejde se zástupkyní známé značky kosmetiky nebo udělá cokoli jiného, co je třeba, aby se společnost udržela v popředí veřejného zájmu. Milovala možnost přijímat jedinečné výzvy a poznávat nové lidi, hlavně když nemusela trčet v kanceláři. V tuto chvíli by taková změna role měla citelný dopad na její životní styl, a právě teď byl její život v dokonalém souladu.

Práce, kterou zbožňovala. Cestování a výzvy. A žádné závazky k ničemu kromě Quenche, kamarádek a sobě samé.

Tessa měla ovšem pravdu. Quench se nacházel ve zranitelné pozici a potřeboval stabilitu. Nedávno se objevilo několik zájemců o koupi, a pokud chtěly mít možnost firmu lukrativně prodat a odejít na odpočinek bohaté, musejí zabrat.

Ne že by si přály Quench prodat. Chtěly však mít možnost říct „ne“.

A co bylo ještě důležitější, pokud zpomalí, mohlo by to mít špatný vliv na jejich čtenářky, a Rory měla hlavní strategickou zásadu, kterou se všechny řídily uvnitř i navenek společnosti.

Každé rozhodnutí musí přímo vycházet z toho, jak ženám zlepšit život.

Většinou to byla trnitá cesta, ale díky ní zůstávaly upřímné a opravdové – tím se Quench lišil od mnoha jiných společností, které slibovaly, že tu budou pro ženy, ale ve skutečnosti je jen toužily zmást, aby jim něco prodaly.

Webová stránka Quenche se týden co týden chlubila novými články o zdraví, lásce, kariéře a stylu. Na homepage se zobrazovaly důkladně propracované články o žhavých tématech jako hnutí #MeToo nebo reprodukční práva. Z mnoha z nich se stal virál a objevily se v pořadech jako Good Morning America nebo Today. Co však činilo Quench mezi jinými stránkami s obsahem zaměřeným na ženy výjimečným, byly online kurzy a přednášky od profesionálů ze všech oborů a z celého světa. Suze Ormanová uspořádala kurz finančnictví pro mladé pracující ženy, Lisa Mastersonová měla přednášku o sexuálním zdraví a bezpečném sexu a Theresa Mayová mluvila o světové politice a ekonomice. Díky širokému záběru, jenž pokrýval témata týkající se všech aspektů života žen a stále lepší reputaci Quenche jim profesionálové i značky platili za to, aby se u nich mohli objevit. Quench konečně slušně vydělával a ony nechtěly přijít o svou vizi ani zisk.

Ano, musela to být jedna z nich. Přestože Chiara o tu práci nestála, věděla, že kamarádky mají pravdu. Ona měla nejlepší předpoklady k tomu, aby se toho ujala a zvládla to.

Pro Rory.

Pro Quench.

„Dobře,“ přikývla.

Vzaly se za ruce a usmály se, přestože jim z očí proudily slzy. Všechny cítily prázdnotu místa vedle sebe, které se již znovu nezaplní.

V tu chvíli Chiara věděla, že jejich životy už nikdy nebudou stejné.

A netušila, co přichází.

KAPITOLA 2

O dva roky později

Ryder dopil guinness, opřel se bokem o zábradlí a bylo mu jasné, že udělal obrovskou chybu.

Neměl sem chodit. Když ho jeho kamarád Ford prosil, aby mu dělal společnost, odmítl to, ale ten chlapík vypadal zoufale. Ryder zapomněl na úžasný večer s pizzou, pivem a Netflixem a neochotně, avšak jako správný přítel, vyrazil ven. A teď ten pitomec zmizel. Přitom řídil.

Ryder si musí zavolat Uber.

Před pár lety by Fordovi zatleskal, že se mu podařilo zabodovat. Byl společensky dost neobratný, takže pokaždé, když o něj nějaká žena zavadila pohledem, to pro něj byla výhra. Dnes večer byl však Ryder unavený až do morku kostí a cítil se, jako by mu nebylo pětatřicet, ale o deset let víc.

A navíc bylo tohle místo příšerné.

Savior měl být ten nejžhavější podnik v Rockland County, od koktejlů, které míchali jenom tady, až po přepychový dress code a taneční parket o čtyřech podlažích. Klub byl směsicí starého a nového stylu, dostatečně elegantní, aby se ucházel o přízeň lidí, co se staví po práci, ovšem zároveň dokázal přitáhnout mladé lidi po dvacítce, kteří si tady chtěli někoho narazit a tancem ze sebe setřást úzkost. Ryder už odmítl dvě pozvání k tanci a jednu nabídku sexu na toaletách. Není divu, že Fordovi padl jackpot – tento klub byl jako místo znovuzrození pro všechny poskvrněné duše z dalších známých klubů.

Smůla, že on toužil jen po Mike’s Place, pivu Coors a cheeseburgeru se slaninou. Nebyl však schopen tam jít – příliš by mu to připomínalo Rory. Mike by hrozně stál o to, aby na ni zavzpomínali, nebo – a to by bylo ještě horší – by se ho pokusil utěšovat. Ryder byl jako zeť k ničemu. Stáhl se do sebe, místo aby se snažil Mikeovi pomoct se vyrovnat se ztrátou jediné dcery. Vykašlal se na ženy, které byly její nejlepší kamarádky a společně s ní vybudovaly firmu. Quench, její druhý domov, byl pro něj tabu. Od pohřbu tam nevstoupil.

Za zavřenými víčky ho pálil obrázek zesnulé manželky. Rory zemřela už před dvěma lety a v předivu jeho života zanechala trhlinu, kterou se mu stále nepovedlo zacelit. Když se o to pokusil, vzedmula se v něm vlna pocitu viny a pohltila ho jako tsunami. Bylo lepší se s tím prostě smířit a přijmout trest.

Jednoduše se dneska večer opít a na krátkou chvíli zapomenout. Koneckonců stejně nebude nikam řídit.

Obrátil se a pohledem hledal barmana, aby si objednal něco silnějšího.

A pak ji spatřil.

Chiara.

Toto poznání ho sevřelo jako nemilosrdný hroznýš.

Napůl seděla na barové stoličce, jako by se právě chystala odejít, a nakláněla hlavu, zatímco chlapík poblíž se k ní skláněl a očividně v jednom kuse mluvil. Ryderovi stačil jediný pohled, aby poznal, že se snaží být zdvořilá, zatímco chlapík ji přejížděl pohledem jako pasák, jenž odhaduje, kolik by mu případně mohla vynést. Chiara držela v ruce prázdnou sklenku a ten kretén mával na barmana a snažil se jí koupit další drink.

Hleděl na ni a slabé hučení přehlušilo všechny racionální myšlenky, které by snad Rydera mohly napadnout. Ostříhala si vlasy. Divoké rudé prameny byly nyní zkroceny do úhledného krátkého sestřihu a stáčely se jí pod bradou. Její šatník se dříve skládal ze stylových konzervativních elegantních šatů. Dnes večer si oblékla top bez rukávů a s hlubokým výstřihem, bokové džíny a černé kožené boty. Zahalené nohy se táhly do nekonečna, a kdyby se postavila, pořádně by se – vzhledem ke svým sto osmdesáti centimetrům – nad pasákem tyčila.

Ryder by se vsadil, že by se mu to nelíbilo.

Rory ji láskyplně nazývala amazonkou – návrat k mytickým dobám, kdy ženy vládly a byly divoké a svobodné. Vždycky tvrdila, že Chiara je z její party ta nejtajemnější a tím, jak na sebe bere jakoukoli roli, která je třeba, a dává najevo jen malou část svého skutečného já, se podobá chameleonovi.

Toto tvrzení Rydera fascinovalo a uvažoval o tom, zda je to pravda. Onoho večera, kdy se setkali, se mu ukázala žena, která přesně ví, co chce, plná vášně a s jasným cílem. V průběhu let však v jejím pohledu a slovech zahlédl něco jiného. Pocit, že už ji honba za životem začíná unavovat, ale nechce si to přiznat. Ryder nicméně věděl, že mu do toho nic není.

Ne od chvíle, kdy je Rory představila a Chiara předstírala, že ho nezná.

Ne od chvíle, kdy ji v té lži podpořil a vzpomínky na noc, kterou spolu strávili, pohřbil někde hluboko a dovolil si zamilovat se do Rory.

Během posledních dvou let vídal Chiaru jen vzácně. Zůstával ve stínu a nechával ženy, ať řídí Quench a následují Roryinu vizi. Bylo lepší věci nekomplikovat. Podporoval Chiařinu nelibost, což nejlépe fungovalo, když se držel zpátky.

Jenže v tuto chvíli? Minulost jako by vybledla. Hladově se do Chiary vpíjel pohledem.

Co tady dělá? Nevšiml si, že by s ní byly Malia nebo Tessa. Ledaže by tu měla schůzku?

Ryder zaváhal. Sledoval, jak k ní ten pasák dychtivě posouvá pití a slintá nad jejím výstřihem. Ryder si byl jistý, že se o sebe Chiara dokáže postarat. Nebylo nutné, aby si v klubu hrál na nějakého zatraceného rytíře a zachraňoval ji před tím ubožákem. Nejspíš by se naštvala tak, že by mu nevěnovala jediný pohled.

Právě se chystal obrátit, když ten prevít zvedl sklenici a vecpal ji Chiaře do ruky. Dokonce i na tu vzdálenost Rydera cosi zneklidnilo; výraz predátora, který v mužových očích zahlédl, jím projel jako blesk. Z toho chlápka koukaly potíže a zdálo se, že se Chiaře nedaří ho zbavit.

Nemohl odejít, aniž se ujistí, že je v pořádku. Dokonce i kdyby byl ten poslední člověk na světě, kterého si přála vidět.

Ryder se narovnal do plné výšky a zamířil k nim.

~~~

Páni, asi Tessu uškrtí.

Chiara se ani nenamáhala předstírat, že ji ten chlap neznervózňuje, ale jemu to pravděpodobně bylo jedno. Byl to přesně ten testovací subjekt, s jakým se měla zaplést, aby Tesse pomohla s tím jejím zatraceným sloupkem do poradny. Měla trávit večer doma v pohodlném pyžamu, projíždět net a nakupovat online. Sakra, možná by konečně stiskla tlačítko „koupit“ u těch drahých šatů značky Halston, které si odložila do košíku na později. Tessa jí ale zavolala a žadonila, aby se Chiara na pár hodin vypravila do Savioru a dala jí zpětnou vazbu o tom, jak konkrétně přinutit muže, aby vám dal pokoj, aniž byste byly hrubé a přišly o vzácné místo u baru.

Měla odmítnout. Ohnat se svým postavením a přimět Tessu, aby tam poslala jednu z těch zatracených stážistek, které si v takových blbostech libovaly. Když však Tessa Chiaře připomněla, že je sobotní večer a ona ho tráví sama a potřebovala by trochu akce, rozmyslela si to.

Blížily se její třicáté narozeniny a v podstatě měla důvěrný vztah s chlapíkem, který rozváží pizzu. To bylo v každém ohledu špatně. Napadlo ji, že nový populární klub jí možná poskytne nějaké možnosti a pomůže jí si vzpomenout, že chodit o víkendu na večírky a setkávat se s novými muži je legrace.

No, jednu věc to potvrdilo.

Nebyla to legrace.

„No tak, vypijte to. A pak bychom si měli zatančit.“

Potlačila zachvění a zamyslela se nad poslední odpovědí. Tessa ji vytrénovala – jak se z toho vymotat poté, co vám koupí pití, přestože jste to zdvořile odmítly. „Velice děkuji, ale myslím, že tu posedím sama. Stejně musím zavolat přítelkyni.“

Vlasy měl hladce sčesané dozadu, jako by tím vzdával poctu padesátým letům, a čelo tak vysoké, že jí připadalo, že se od něj odráží světla a oslepují ji. „Posedím tu s vámi. No tak, napijte se.“

Tekutina vyšplíchla přes okraj a rovnou jí na džíny.

Tak a dost. Průzkum skončil. Takového otravy se prostě zdvořile nezbavíte. Konec diskuze.

Právě se chystala otevřít ústa, vrátit pití a požádat ho, aby ji nechal na pokoji, když se k ní náhle donesla vůně oceánu.

„To je skvělé, že tě tu vidím.“

Měla pocit, jako by se pohřeb konal včera.

Konečně našla hlas a snažila se tvářit nevzrušeně. „Sebastiane. Co tady děláš?“

„Dorazil jsem s Fordem, ale nechal mě tu. A ty?“

Zmizel.

„Takže jsi prostě odešel?“