Přeložila Michaela Piňosová

IF HE HAD BEEN WITH ME

Copyright © Laura Nowlin, 2013, 2019

Czech edition published by arrangement with Ilustrata Agency.

All rights reserved.

Translation © Michaela Piňosová, 2024

ISBN 978-80-284-0022-4

Obsah

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Kapitola třicátá osmá

Kapitola třicátá devátá

Kapitola čtyřicátá

Kapitola čtyřicátá první

Kapitola čtyřicátá druhá

Kapitola čtyřicátá třetí

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Kapitola čtyřicátá pátá

Kapitola čtyřicátá šestá

Kapitola čtyřicátá sedmá

Kapitola čtyřicátá osmá

Kapitola čtyřicátá devátá

Kapitola padesátá

Kapitola padesátá první

Kapitola padesátá druhá

Kapitola padesátá třetí

Kapitola padesátá čtvrtá

Kapitola padesátá pátá

Kapitola padesátá šestá

Kapitola padesátá sedmá

Kapitola padesátá osmá

Kapitola padesátá devátá

Kapitola šedesátá

Kapitola šedesátá první

Kapitola šedesátá druhá

Kapitola šedesátá třetí

Kapitola šedesátá čtvrtá

Kapitola šedesátá pátá

Kapitola šedesátá šestá

Kapitola šedesátá sedmá

Kapitola šedesátá osmá

Kapitola šedesátá devátá

Kapitola sedmdesátá

Kapitola sedmdesátá první

Kapitola sedmdesátá druhá

Kapitola sedmdesátá třetí

Kapitola sedmdesátá čtvrtá

Kapitola sedmdesátá pátá

Kapitola sedmdesátá šestá

Kapitola sedmdesátá sedmá

Kapitola sedmdesátá osmá

Kapitola sedmdesátá devátá

Kapitola osmdesátá

Kapitola osmdesátá první

Kapitola osmdesátá druhá

Kapitola osmdesátá třetí

Kapitola osmdesátá čtvrtá

Kapitola osmdesátá pátá

Kapitola osmdesátá šestá

Kapitola osmdesátá sedmá

Kapitola osmdesátá osmá

Kapitola osmdesátá devátá

Poděkování

Pro mého manžela Roberta.

Nebýt tebe, nedokázala bych psát o pravé lásce.

Kapitola první

Onu srpnovou noc jsem s Finnym nebyla, ale představivost mi její události vypálila do paměti, takže působí jako vzpomínky.

Samozřejmě pršelo. Finny a jeho přítelkyně Sylvie Whitehouseová si razili cestu deštěm v červeném autě, které mu otec věnoval k šestnáctým narozeninám. Za pár týdnů mu mělo být devatenáct.

Zrovna se hádali. Není jasné kvůli čemu. Lidé tvrdí, že to v tomto příběhu nehraje roli. Avšak netuší, že existuje ještě jeden příběh, který se ukrývá mezi řádky, jež jsou jim důvěrně známé. A to hlavní, o čem nevědí, je příčina hádky, která je klíčová pro můj příběh.

Úplně to vidím před sebou – mokrou silnici a světla sanitek a policejních aut, která protínají tmu a varují ostatní: Před vámi je nehoda, projíždějte opatrně. Sylvii, jak sedí bokem na zadním sedadle policejního auta, podává vysvětlení a podupává přitom nohama na vozovce zmáčené deštěm. Neslyším, co říká, ale vidím, jak vysvětluje důvod hádky, a mně je všechno, všechno, všecičko jasné. Kdybychom byli spolu, všechno by bylo jinak.

Vidím je sedět v autě chvíli před onou nehodou – hustě prší a vozovka je kluzká, jako kdyby ji zrovna naolejovali. Naneštěstí jsou spolu, a zatímco sviští nocí, hádají se. Finny se mračí. Hlavou se mu honí spousta myšlenek. Nemyslí však na déšť, na řízení nebo na mokrý asfalt pod koly. Přemýšlí o oné hádce se Sylvií a nad její příčinou, když vtom vůz cukne doprava a vytrhne ho ze zadumání. Představuji si, jak Sylvie vykřikne a jak Finny příliš prudce stočí volant na druhou stranu.

Finny má zapnutý pás. Je zcela bez viny. To Sylvie není připoutaná. Když dojde k nárazu, proletí čelním sklem do noci a zcela nepravděpodobně – skoro až zázračně – z toho vyvázne s drobnými škrábanci na obličeji a rukou. Stane se to přesně takhle, ale je to tak těžko uvěřitelné, že si to ani já nedokážu představit. Vnímám pouze okamžik poté: stav beztíže, paže vlající ve zpomaleném záběru, vlasy zvlhlé deštěm a částečně i krví, které za ní splývají, jako by patřily mořské panně. Její ústa zakulacená ve vyděšeném výkřiku. Temná deštivá noc, která dokonale obkresluje její tělo.

A pak se Sylvie vrátí zpátky na zem. S hlasitým plesknutím dopadne na silnici a upadne do bezvědomí.

Leží zhroucená na vozovce. Finny na sobě nemá ani škrábnutí. Lapá po dechu a zírá do tmy, udivený a zároveň vyděšený. Právě zažívá svůj vlastní stav beztíže. Jeho mysl je prázdná. Nic necítí, nad ničím nepřemýšlí; prostě jen je, dokonalý a bez úhony. Vůbec neslyší déšť.

Zůstaň, pošeptám mu. Zůstaň v autě. Zůstaň tady a teď.

Jako vždy mě neposlechne.

Kapitola druhá

Phineas Smith je syn tety Angeliny. Teta Angelina není moje skutečná teta, ale mámina nejlepší kamarádka z mládí a zároveň naše sousedka. To jaro a léto před mnoha lety byly obě naše mámy těhotné. Moje máma ve vší počestnosti – přes rok a půl byla vdaná za svoji středoškolskou lásku a jejich dům s oplocenou zahradou byl plný fotografií ze svatby. Můj otec byl (a pořád je) v jednom kuse v práci, ale mámě to nevadilo, protože měla Angelinu. Ta otěhotněla se svým milencem, který byl bohatý, ženatý a podstatně starší. Kromě toho nevěřil, že by dítě mohlo být jeho. K zodpovědnosti ho dohnal až soudem nařízený test otcovství, jenž proběhl několik týdnů po Phineasově narození. Zodpovědností myslím to, že koupil tetě Angelině dům v sousedství a jednou za měsíc vypsal šek, přičemž dalších třicet dní předstíral, že ona ani dítě neexistují.

Máma byla v domácnosti a teta Angelina vyučovala výtvarnou výchovu na Vogtově základní škole naproti jejímu domu, a tak celé prázdniny trávily spolu. Vyprávěly nám, že ono léto, kdy nás čekaly, se teta Angelina s břichem tak velkým, těžkým a vypouklým, že všude vcházelo jako první, vydávala ze svého domku na Church Street do našeho velkého viktoriánského domu na Elizabeth Street, aby strávila den s mojí mámou. S nohama opřenýma o zábradlí terasy popíjely limonádu nebo ledový čaj a dovnitř chodily jen odpoledne, aby se podívaly na I Love Lucy. Sedávaly blízko u sebe, a my se s Finnym okopávali, jako bychom byli dvojčata.

To léto pro nás spřádaly všelijaké plány.

Phineas se narodil jako první, 21. září. A já – nejspíš proto, že jsem postrádala jeho věčné kopání – ho následovala o týden později.

V září vám lidé budou tvrdit, že jejich nejoblíbenější roční období je podzim. Během kteréhokoli jiného měsíce by je to ani nenapadlo. Jenže září by vlastně mělo patřit ještě k letním měsícům. A v St. Louis to platí dvojnásob. Lidé tu vyvěšují šklebící se strašáky na dveře, přestože je listí na stromech ještě zelené a panuje teplé počasí. A když se koncem října začne listí i počasí konečně měnit, podzim je dávno omrzel a pro změnu se těší na Vánoce. Nikdy se nezastaví. Nikdy se nezamyslí nad tím, zda už náhodou nemají všechno.

Máma mě pojmenovala Autumn. Lidé říkají „Jé, to je hezký jméno“, ale zároveň ho pouští jedním uchem dovnitř a druhým ven. Neuvědomují si, jaké významy s sebou nese – všechny odstíny rudé, změny a smrt.

Finny to pochopil dávno přede mnou. Mé jméno mělo to, co jeho postrádalo, a sice význam, historii a asociace. Překvapilo mě, jak byl zklamaný, když jsme ve čtvrté třídě listovali v knížkách o významech jmen. Každá uváděla jiný význam a původ jména „Phineas“: had, núbijského původu, věštec, hebrejského původu, arabského původu, neznámého původu. Mé jméno říkalo vše, nebyl tedy důvod ho vyhledávat. Byla jsem přesvědčená, že pokud je jméno neznámého významu a původu, nemá čím zklamat. Nedošlo mi, že by kluk bez otce mohl ze všeho nejvíc toužit právě po původu a významu.

Během let se kolem Finnyho vynořila spousta záhad, ale teď už mi všecko, všecičko dává smysl.

Vyrostli jsme ve Fergusonu, maloměstě na periferii St. Louis, které tvoří domy ve viktoriánském slohu, kostely z červených cihel a malebné centrum s obchody, jež provozují celé generace rodin. Řekla bych, že jsme měli šťastné dětství.

Já byla potrhlá a nikdy jsem nikam nezapadla, takže jsem až na Finnyho neměla žádné kamarády. On mohl mít spoustu kamarádů, kdyby o ně býval stál. Sportoval a nebyl tak mimo jako já. Byl roztomilý a stydlivý a všichni ho měli rádi. Holky na něj letěly. Kluci si ho vybírali do týmu jako prvního. Učitelé ho vyvolávali, kdykoli chtěli slyšet správnou odpověď.

Mě v dějepise nejvíc zajímaly čarodějnické procesy v Salemu. V hodinách jsem si četla pod lavicí a odmítala jíst levý dolní roh u sendvičů. Věřila jsem, že ptakopyskové jsou vládní konspirací. Neuměla jsem udělat přemet ani hodit, odrazit nebo nakopnout žádný druh míče. Ve třetí třídě jsem se prohlásila za feministku a o dva roky později během kariérního týdne oznámila třídě, že hodlám žít v New Yorku, nosit černý rolák a vysedávat po kavárnách, kde budu přemílat hluboké myšlenky a vymýšlet si příběhy.

Když se paní učitelka Morgansenová probrala z šoku, napsala pod můj rozesmátý portrét „spisovatelka na volné noze“ a pak ho umístila na nástěnku mezi budoucí učitele a fotbalové hvězdy. Nechala jsem se přesvědčit, že nic lepšího asi nevymyslíme. Podle mě byla ráda, že mě mohla někam zařadit, ale říkám si, jestli by se tak starala, kdybych byla divná, a ještě k tomu ošklivá.

Odjakživa jsem slýchávala, že jsem hezká. Hlavně od dospělých. Oznamovali mi to, když mě potkali poprvé, nebo si to mezi sebou šuškali, když si mysleli, že je neslyším. Byl to fakt, kterého jsem si byla vědoma, stejně jako toho, že moje prostřední jméno je Rose nebo že jsem levák. Jsem hezká.

Ne že by mi to k něčemu bylo. Dospělí byli přesvědčení, že je, nebo by minimálně být mělo, ale když jsem byla malá, užívali si mé krásy víc než já.

Pro ostatní děti – i pro mě – byla mou určující charakteristikou potrhlost.

Nedělala jsem to schválně a vadilo mi, když mě tak ostatní vnímali. Připadala jsem si, jako bych se narodila bez schopnosti rozeznat, zda to, co jsem se chystala říct nebo udělat, vyzní potrhle, a tak jsem byla nucena zůstat sama sebou. Krása pro mě byla pouhou cenou útěchy.

Finny mi věrně stál po boku. Odháněl tyrany, stíral posměváčky a vybíral si mě jako první do týmu. Všichni nakonec pochopili, že patříme k sobě. Přijali nás jako anomálii a většinu času mě nechávali na pokoji. A já byla spokojená, protože jsem měla Finnyho.

Málokdy jsme trávili čas odděleně. O přestávkách jsem sedávala u hřiště a četla si, zatímco si Finny s ostatními kopal s míčem. Byli jsme parťáci při skupinových projektech. Chodili jsme spolu domů ze školy i koledovat. Psali jsme úkoly u našeho kuchyňského stolu. A jelikož byl můj otec tak často pryč, Matky se pravidelně zvaly na večeři. Týden za týdnem jsme bez sebe pouze usínali, a i tehdy jsme věděli, že ten druhý není daleko.

Mé vzpomínky na dětství začínají létem. Vidím před sebou mihotavé světlo a zelenkavé listy. Schováváme se ve křoví nebo lezeme na stromy. Podzim, to jsou naše narozeniny, cesta do školy a zlatavá záře slunce. Vánoce trávíme u nás. Tehdy se na scéně objevuje i můj táta. Zato Finnyho otec posílá synovi dárky, které jsou drahé a zároveň nevyzpytatelné. Třeba sadu na chemické pokusy. Nebo golfové hole vyrobené na zakázku. Finny vždy jen pokrčí rameny a odloží je stranou. Zima je bílá šmouha a studené ruce schované v kapsách. Finny mě zachraňuje, když se do mě děti strefují sněhovými koulemi. Sáňkujeme, nebo zůstáváme v teple. Jaro je vyvedené ve světle zelených barvách. Sedím na lavičce a koukám na Finnyho, jak hraje kopanou.

Všechny tyto vzpomínky jsem si v mysli označila jako „Předtím“.

Kapitola třetí

Kráčím k autobusové zastávce s batohem na jednom rameni. Několik lidí už tam je. Postávají v rozptýlených skupinkách, ale nehlásí se k sobě. Sklopím oči k chodníku. Boty jsem si postříkala stříbrným sprejem. Mám černé vlasy i nehty. Zastavím se na rohu, stranou od ostatních. Nikdo nic neříká.

Zastávka se nachází na vysokém kopci na Darst Road. S Finnym jsme ho kdysi sjížděli na kolech. Pokaždé jsem se bála. Finny ani jednou.

Nenápadně si prohlížím ostatní, ačkoli předstírám nezájem. Je nás tu sedm. Část znám ze základky, ostatní jsem nikdy předtím neviděla.

Dnešek je můj první den na střední škole.

Opět sklopím zrak a začnu studovat lem svých černých šatů. Před týdnem jsem je pomocí kleštiček na nehty zbavila krajek. Mámě je jedno, co nosím, pokud si udržím dobré známky. Co ale neví, je, že letos nebudu patřit mezi oblíbené dívky.

Poslední den na základce jsme se Sashou zašly do drogerie a hodinu se probíraly barvami na vlasy. Sasha chtěla, abych se obarvila na zrzavo, kvůli mému jménu. Mně to připadalo jako blbost, ale do očí jsem jí to neřekla. Po vyloučení z Bandy byla mou jedinou parťačkou a vlastně i kamarádkou.

„Čau,“ řekne někdo. Podíváme se na něj. Je to Finny, a je vysoký, blonďatý a oháknutý jako model z katalogu. Rychle se podíváme jinam.

„Čau,“ zaslechnu za sebou holčičí hlas, jehož majitelku nikde nevidím. Měla jsem ho taky pozdravit, ale jsem tak nervózní, že ze sebe nevypravím ani slovo.

Včera se u Finnyho konala grilovačka, kterou Matky nazvaly „rozlučkou s létem“. Zatímco se střídaly u grilu, já vysedávala na terase a pozorovala Finnyho, jak kope míč proti plotu. Přemýšlela jsem nad povídkou, kterou jsem začala psát předchozího večera. Byla mým prvním pokusem o gotickou romanci. Měla končit velice tragicky, a tak jsem zabíjela čas tím, že jsem pilovala poslední detaily hrdinčina neštěstí. Pak nás mámy poslaly dovnitř pro papírové talíře a Finny se mě zeptal: „Proč sis vlastně obarvila vlasy?“

„Nevím,“ odpověděla jsem.

Kdyby se někdo zajímal, proč jsme se přestali kamarádit, tvrdila bych, že to nebylo naschvál. Naše mámy by se shodly, že jsme se během těch pár let jeden druhému odcizili. Nevím, co by řekl Finny.

Na prvním stupni jsme byli pouhou odchylkou od normálu, avšak na druhém už bylo naše přátelství považováno za podezřelé, a zpočátku jsme museli ostatním vysvětlovat, jak se věci mají. Čím méně jsme se vídali, tím méně jsme se museli obhajovat.

A pak přišlo první pololetí sedmé třídy, kdy se má potrhlost zničehonic stala přijatelnou, a já zapadla do skupinky oblíbených holek, které se přezdívalo Banda. Každý den jsme spolu seděly na obědě a poté odešly na holčičí záchodky, abychom si zkontrolovaly účes. Týden co týden jsme si lakovaly nehty stejnou barvou. Dávaly jsme si tajné přezdívky a nosily náramky přátelství. V dobách „Předtím“ jsem měla jen Finnyho. Nebyla jsem zvyklá na obdiv, závist nebo holčičí kamarádství, a tak nebylo divu, že jsem se jich zpočátku nemohla nabažit.

Finny se přidal k partě kluků, kteří působili jako šprti, ale zas ne tolik, aby se jim někdo posmíval. Kdykoli jsem ho ve škole potkala, zamávala jsem mu na pozdrav a on mi nezapomněl zamávat zpátky.

Měli jsme jiné rozvrhy, což znamenalo, že jsme nedostávali stejné domácí úkoly. Začali jsme se učit každý zvlášť a od té doby jsme se téměř nevídali. Být oblíbenou bylo navíc časově náročné. S holkami jsme se každý den navštěvovaly, dívaly se na filmy a česaly se. Víkendy jsme trávily na nákupech.

Kdykoli jsme se s Finnym ocitli v jedné místnosti, neměli jsme si o čem povídat a každá minuta trapného ticha byla jako cihla do zdi mezi námi.

Najednou jsme nebyli nejlepší přátelé.

Nebyla to naše volba. Ne doopravdy.

Koukám se na své stříbrné boty a třepící se lem šatů, dokud nepřijede autobus.

Mlčky sklopíme hlavy a uděláme krok dopředu. Nastoupíme a jako na povel začneme mluvit.

Ačkoli neexistuje důvod, proč by tam Sasha neměla být, uleví se mi, když ji spatřím sedět ve středu vozu. Má na sobě černé tričko a oči si orámovala tlustou černou linkou.

„Čau,“ pozdravím ji, posadím se vedle ní a batoh si položím do klína.

„Čau,“ odpoví mi. Jelikož jsem se odmítla obarvit na zrzavo, chopila se toho sama a výsledkem je naprosto nepřirozený odstín červené. Navzájem se na sebe zazubíme. Naše přeměna je dokonalá. Nebo si to alespoň myslíme.

Nedokážu vysvětlit, proč jsme se Sashou přestaly kamarádit s Alexis Myersovou a ostatními. Možná proto, že jsem se nepokusila dostat do týmu roztleskávaček.

Přitom jsem to původně měla v plánu. Chtěla jsem se stát roztleskávačkou, být oblíbená, chodit s hráčem kopané – ta se na McClureově střední hraje namísto amerického fotbalu –, a vůbec, dělat všechno, co souviselo s členstvím v Bandě. Nedokázala jsem však přijít s vlastní sestavou, kterou bych mohla předvést při výběrové zkoušce, a tím to celé skončilo.

Já a Sasha jsme se do týmu nedostaly, ale Alexis, Taylor a Victoria ano, a ačkoli nás z Bandy oficiálně nevykoply, na obědě se nedokázaly bavit o ničem jiném než o soustředění a starších roztleskávačkách, které jim přišly ták milé!

Došlo to tak daleko, že poslední den školy přišly s vlasy spletenými do copů a nám o tom nic neřekly. Do té doby jsme nosily copy ve stejný den. Když jsme se jich na to na obědě zeptaly, jen se na sebe podívaly a zachichotaly se. Uvědomila jsem si, že odhalily pravdu, kterou jsem se usilovně snažila skrýt – že jsem hezká holka, nikoli však oblíbená. Že jsem prostě jiná. A tak jsem se rozhodla na ně vykašlat a opět se stát tou potrhlou. A Sasha mě následovala.

V autobuse se ke mně Sasha nakloní a zašeptá mi do ucha: „Vypadáš hustě.“

„Ty taky,“ zašeptám jí zpátky. Poté se vykloním ze sedačky, abych viděla dopředu, a spatřím dívku v červenomodrém dresu, jak kráčí uličkou a její blonďatý ohon se přitom houpe zleva doprava. Když se posadí vedle Finnyho, ucítím bodnutí žárlivosti.

Neuplyne ani měsíc a začnou spolu chodit. Máma mi prozradí, že se Finny se Sylvií Whitehouseovou seznámil ve škole na fotbalovém tréninku, kde roztleskávala.

„Co nám na to lidi asi řeknou?“ nadhodí Sasha. Mám sto chutí ji okřiknout, aby přestala být tak trapná.

„Nevím,“ řeknu.

Kapitola čtvrtá

Prvních pár dní se Sashou obědváme na místě, které jsem pojmenovala „Schody do nikam“. Tvoří jej betonové schodiště, které vede z předního nádvoří na nevyužívanou pláň zarostlou trávou a plevelem.

Alexis a spol. nosí dresy a pošklebují se, kdykoli nás potkají, jako by je k tomu náš nový vzhled přímo vybízel. Nově s nimi sedí Sylvie Whitehouseová, dívka z Katolické školy svatého Jana. Skoro všichni prváci jsou ze stejné státní základky, ale občas se objeví někdo z církevní školy, jehož rodiče si nemohli dovolit školné na soukromých institucích. Jsou to děcka, která měla od školky stejné spolužáky, a teď se plácají v širém moři zvaném McClureova střední.

První krušné dny si všichni hledáme své místo. A pak, krůček po krůčku, začneme uzavírat spojenectví a utvářet vzorce, které nás budou provázet po zbytek školního roku, a možná i po zbytek střední školy.

Sasha se seznámila s jinou dívkou od svatého Jana, která nosí na jednom řetízku křížek a lebku. Chodí spolu na tělocvik a tak dlouho se bok po boku procházejí po běžecké dráze, až ji Sasha přizve k nám. Brooke, jak se ona dívka jmenuje, s sebou přivede svého kluka Noaha a bratrance Jamieho. Den nato se objeví další lidi – kamarádi toho a toho, někdo z něčí třídy, kdo se zdá být v pohodě, a tak dál. Než se nadějeme, je z nás parta, která se schází na Schodech do nikam. Někteří se po pár dnech připojí k jiným partám, jiní zůstanou. Čtrnáct dní po začátku školy je z nás partička kamarádů, kteří se scházejí na Schodech do nikam.

Tvoří ji čtyři holky a tři kluci. Brooke a Noah spolu chodí a jeden pro druhého by dýchali. Dokonce jsou si podobní, mají hnědé vlasy a pihy, a když se smějí, okolo očí se jim tvoří vějířky vrásek.

Na mě, Sashu a Angie tím pádem zbývají Jamie a Alex. Angie, která je blonďatá a maličko oplácaná, je stále ještě zamilovaná do kluka z bývalé školy. Alex má krásné oči, ale je malý a je to takový ten praštěný, rozjívený typ, který ještě musí dospět. O Jamieho tím pádem soupeřím se Sashou, která po něm od začátku hází zamilovanými pohledy.

Když jsem Jamieho spatřila poprvé, v břiše se mi roztančili motýlci. Má světlou pleť, zelené oči lemované neskutečně dlouhými řasami a tmavé, vlnité a věčně rozcuchané vlasy. Je vysoký a hubený.

Kromě toho je energický a vtipný a rád se samolibě šklebí. Připomíná mi Puka ze Snu noci svatojánské. S oblibou vymýšlí lumpárny, do kterých naveze ostatní kluky, zatímco my, holky, sedíme na schodech a smějeme se jim. Na pláni si kopou s botou, která patří Brooke, hází zmačkané papíry do oken a parodují školní sbor. Když se žertík povede, Jamie zvrátí hlavu a z plna hrdla se zasměje. Vidím v něm Petra Pana, jak vysvětluje Wendy, že musí výskat, aby bylo vidět, že je sám se sebou spokojený.

Se Sashou soutěžíme o jeho pozornost. Sasha ho popichuje a hraje to na svoji klukovskou roztomilost. Já jsem střídavě zdrženlivá a koketní. Ona pobíhá po schodech a účastní se klučičích her. Já se směju jeho hláškám a pokradmu po něm pokukuju. Sasha si s ním plácá. Já ho povzbuzuju ze schodů. Je to boj, ale nejdeme si po krku. Obě víme, že ať to dopadne jakkoli, zůstaneme kamarádky.

Postupně, ale zároveň překotně, jelikož se to odehraje v řádech dní, přejdu do vedení. Sasha provede pár odvážných výpadů, ale nakonec jí dojde, že si Jamie vybral mě. Sedá si vedle mě na schodech. Dělí se se mnou o hranolky. Snaží se mě zlechtat. Posílá mi úsměvy, když si s ostatními kluky kopou s botou. Pokaždé se mi zachvěje žaludek a hlavou mi probleskne: Jamie. Jamie. James. Jamie.

Jedno pondělní odpoledne mě na Schodech do nikam vezme za ruku, jako by to byla naprostá samozřejmost. Ostatní nehnou ani brvou. Svírám jeho dlaň ve své a musím sklopit oči k betonovým schodům, abych se nezačala smát a neprozradila, co se ve mně odehrává. Navenek se tvářím stejně nenuceně jako on, ale uvnitř se celá třesu. Jasně že jsme spolu, no jasně. No jasně!

Když toho dne potkáme na chodbě Alexis s ostatními, zvědavě se na nás zahledí a hned se zase odvrátí, jako by je to ani v nejmenším nezajímalo. Je jasné, že si dali dvě a dvě dohromady. Jamie je nepochybně nádherný. Je jako tmavovlasý Adonis nebo princ z gotického románu. A odteď je jenom můj.

Kapitola pátá

Jamie by chtěl náš vztah posunout na další metu, ale já se necítím připravená. Chodíme spolu od třetího týdne školy a je teprve začátek listopadu, jsem tedy překvapená, že se o tom vůbec bavíme. Pár dní nazpátek mi do telefonu řekl, že mě miluje, a já opáčila, že je příliš brzy na to, abych mu řekla to samé. Teď ležím vedle něj, zírám do stopu a přemýšlím, jestli to řekl jen proto, abych se s ním vyspala.

„Fajn,“ řekne a vezme mě za ruku.

Jsme plně oblečení v jakési uniformě naší party. Nejsme gotici ani hipsteři, ale snažíme se vyčnívat. Holky si barví vlasy na nepřirozené odstíny a kluci si dávají záležet, aby vypadali, jako by se právě vyvalili z postele. Všichni nosíme vysoké boty a koušeme si nehty. Uvědomuju si, že se snažíme zapadnout, akorát že po svém, ale nenašla bych odvahu vyslovit to nahlas. Naši skupinku drží pohromadě to, že jsme se prohlásili za jiné – a tím pádem tak nějak lepší –, než jsou naši „normální“ spolužáci. A pro ty oblíbené to platí dvojnásob.

Jako středoškolačka už nechci být holkou s culíky a skládanými sukněmi. Těší mě, že můžu být konečně sama sebou, ačkoli to má jistá pravidla. Mí noví kamarádi berou, že jsem divná – pokud jsem stejně divná jako oni.

„Váš dům je teda divnej,“ prohlásí Jamie.

Otočím se k němu. Poprvé vidí náš dům zevnitř. Naši jsou na podzimní slavnosti u táty v práci. Na moje narozeniny byl Jamie nemocný a máma mě zatím nedokázala přemluvit, abych ho k nám pozvala na večeři.

„Co tím myslíš?“ zeptám se.

„Je takovej dokonalej,“ odpoví. „I tvůj pokoj.“ Nezní to jako kompliment.

Přejedu očima po levandulových stěnách a bílém proutěném nábytku. Pak pokrčím rameny.

„Zařizovala ho máma,“ zalžu, ale jen napůl. Máma zařizovala ostatní místnosti v domě, které jsou tak dokonalé jako ona sama. Všechno k sobě ladí a stojí na jasně určených místech. Mohly by se tu pořizovat fotky do časopisu o bydlení. Moje matka, jako vždy perfektně učesaná, by na nich seděla u kuchyňského stolu, na němž by stála váza s bílými tulipány, a předstírala, že si čte noviny. Můj pokoj jsme zařizovaly společně. V onom časopise bych na sobě měla dres roztleskávačky. Usmívala bych se.

„Měla by sis sem pořídit nějaký plakáty nebo něco,“ pokračuje Jamie. Přetočím se na bok a položím mu hlavu na rameno. Pomyslím si, že je klasicky pohledný: je vysoký a tmavovlasý. Tvrdí, že si chce nechat dát piercing do obočí, a já se ho snažím přemluvit, aby to nedělal.

„Jo, asi si nějaký pořídím,“ řeknu.

Mám ho moc ráda, i když si pořád nejsem jistá, jestli ho doopravdy miluju. Je chytrý a praštěný, vůdčí typ. Dokud budu s ním, nikdo mě z party nevyloučí. Spočine mi rukou na temeni a zamotá mi prsty do vlasů.

„Miluju tě, Autumn,“ vydechne. V přízemí zničehonic bouchnou dveře. Oba se vymrštíme do sedu. „Vaši už jsou doma?“ zeptá se. Neměla bych ho k nám vodit, pokud ho rodiče neměli šanci poznat. Sama se divím, že jsem se k tomu nechala přemluvit. Podívám se na hodiny. Mají se vrátit až za několik hodin. Zavrtím hlavou.

„To bude asi Finny,“ řeknu.

„To jako vážně?“

„Jo.“

Vyprávěla jsem mu o své ostudné minulosti: o tom, že jsem bývala oblíbená, a o vlasech stažených do culíku. Udělala jsem z toho příběh o útěku – jak málo stačilo, abych se stala jednou z nich. Taky jsem mu prozradila, že se moje máma přátelí s Finnyho mámou. A že jsem s Finnym strávila dětství. Na prádelníku stávala naše společná fotka, která nějakým zázrakem přežila druhý stupeň. Bezmála dva roky jsem s Finnym mluvila, jen když nebylo vyhnutí, ale nikdy mě nenapadlo ji schovat. Až do dnešního rána, kdy jsem ji před Jamieho návštěvou uklidila do horní zásuvky pod ponožky.

Finnyho každý zná, ale nikdo mu tak neříká. Všichni na něj volají „Finne“. Jako jediný prvák se dostal do školního týmu kopané. Jeho a několik dalších kamarádů přijali do Bandy, která už si tak neříká, protože pojmenovávat party je pro děcka. Je zvláštní, že před pár měsíci jsem považovala její členky za nejlepší kamarádky, a ještě zvláštnější, že se s nimi teď kamarádí Finny.

S vypětím všech sil jsme se vykroutili ze společné oslavy narozenin. Na základce by to nebyla taková věda, jelikož na moje oslavy chodily samé holky a na jeho zase samí kluci. Letos si však mámy usmyslely, že pokud hodláme dělat smíšené oslavy, měli bychom se navzájem pozvat. Netušily, že nás dělí něco mnohem většího než prosté odcizení. Že se pohybujeme v odlišných dimenzích, a pokud se v nich navštívíme, otřese to celým vesmírem. Finny je teď oblíbený. Já jsem odpadlík, který si našel partu odpadlíků, aby konečně zapadl.

Neobtěžovaly se s námi dopředu domluvit a já se kvůli tomu se svojí mámou pohádala. Když jsem prohlásila, že k nám Finny prostě nemůže, povzdychla si a zeptala se: „Co to s vámi poslední dobou je?“ Z toho jsem poznala, že teta Angelina absolvovala stejnou hádku s Finnym.

„Co Finn Smith dělá u vás doma?“ zeptá se Jamie.

„Asi si pro něco přišel,“ odpovím.

„Jako pro co?“ ptá se dál. Pokrčím rameny. Nevím, jak mu to vysvětlit. „No tak se jdem podívat.“ Nezadržím ho, i když mám srdce až v krku.

Jamie zůstane stát v chodbě a já nakouknu do kuchyně. Spatřím Finnyho, jak dřepí před otevřenou ledničkou, a jeho blonďatá hlava není za dveřmi skoro vidět.

„Čau,“ pozdravím ho.

Ohlédne se přes rameno. Na prvním stupni jsme byli stejně vysocí, ale od té doby se vytáhl a teď měří víc než metr osmdesát. Pro jednou je to on, kdo musí zaklonit hlavu, aby se mi mohl podívat do tváře.

„Jé, ahoj,“ pozdraví mě. Narovná se a z druhé strany místnosti se na mě zahledí. Mírně se přitom začervená. „Promiň, já myslel, že jste všichni pryč, a vzadu bylo odemčeno.“

„Rozhodla jsem se zůstat doma,“ vysvětlím mu.

„Aha,“ řekne. „Můžu si u vás vzít pár vajec?“

„Asi jo.“ Přistoupím k ledničce a znovu ji otevřu. Finny udělá krok stranou. Skloním se a všimnu si, jak se zadívá směrem ke dveřím, za kterými číhá Jamie. „Kolik jich potřebuješ?“

„Nevím,“ odpoví. „Máma chtěla, abych se podíval, jestli nějaký máte.“

Narovnám se a podám mu celé plato.

„Dík,“ řekne.

„V pohodě,“ odpovím.

„Měj se.“

„Ty taky.“

Zůstanu stát na místě, dokud jeho kroky na schodech za domem neodezní, a teprve pak se vydám za Jamiem.

„Ty jo,“ nadhodí. „Jste si fakt blízcí.“

„Vždyť jsem ti to říkala.“

„Já vím, ale tohle bylo prostě divný,“ pokračuje. Znovu pokrčím rameny a vydám se zpět ke schodišti. „Dělá to často?“

„Bydlí hned vedle.“

„No jo, ale… no nic.“

Cestou do mého pokoje mlčíme. Na květovaný přehoz na posteli se natáhnu jako první a on si lehne vedle mě. Líbáme se, dokud ho od sebe neodstrčím. Pak vedle sebe chvíli ležíme v absolutní tichosti. Říkám si, jestli takhle vypadá láska. Pak Jamie zničehonic promluví.

„Je to, jako bys měla být jednou z nich. Ale z nějakýho důvodu nejseš.“

„Na co tím narážíš?“ naježím se.

„Těžko říct,“ pokrčí rameny. „Asi na ten tvůj pokoj a na něj.“

„Já nejsem jednou z nich.“

Znovu ho začnu líbat. Chci, aby to pustil z hlavy. V místnosti je slyšet jen naše dýchání.

Přitom na to sama nemůžu přestat myslet. Na to, jaké by to bylo, kdybych šla s tetou Angelinou vyzvednout Finnyho po tréninku. Jak by se mě roztleskávačky vyptávaly, jestli spolu chodíme. Jak bychom první den školy seděli vedle sebe v autobuse.

Mohli jsme skončit spolu, uvědomím si, když se o mě Jamie začne třít rozkrokem. Touhle dobou by mi vyznal lásku, ale nechtěl by po mně sex. Alespoň prozatím.

Vidím to před sebou, jako by se to už odehrálo. Sedí to do nejmenšího detailu, protože Finnyho znám, a přes všechno, co se stalo, si dokážu domyslet, co se stát mohlo.

„Miluju tě,“ pošeptám Jamiemu do ucha.

Kapitola šestá

Miminko opět pláče.

„V životě nechci mít s nikým sex,“ prohlásí Sasha. Pak si dřepne mezi věšáky a vytáhne panenku z nosítka. Prodavačka, která u pokladny skládá oblečení, se na nás zadívá. Sasha vyhrne panence košilku a zasune klíč, který se jí houpe na zápěstí, kamsi mezi plastová bedra, ale nemá to žádný efekt.

„To je přesně to, co od nás chtějí slyšet,“ pokusím se ten hluk překřičet. Vrhnu pohled po prodavačce. „Podle mě si myslí, že je pravý.“

O pár sekund později pláč ustane. Z panenky, kterou má Sasha přehozenou přes ruku, trčí klíč. Pokud ho vytáhne dřív, než uplynou dvě minuty, všechno začne nanovo. A když čip zabudovaný uvnitř zaznamená, že to ignorovala, dostane z projektu za pět, což je v důsledku přinejmenším tři minus z rodinné výchovy. Sasha věnuje prodavačce rychlý pohled a pokrčí rameny.

„V tom případě to funguje,“ řekne. „Hodlám prožít život bez sexu.“

„Alex o tom ví?“ zeptám se. Obrátím pozornost zpět k věšáku a probírám se oblečením.

„Pokud bude řvát i v kině, ještě dneska se to dozví,“ řekne a já se rozesměju.

Kluci se k nám přidají později. Tohle pololetí mi přijde v pohodě. Jsem spokojená s novými kamarády i stylem oblékání. Na vysvědčení očekávám jedničky a dvojky. Dohoda zněla, že pokud se mi nezhorší prospěch, máma mi nebude do ničeho mluvit.

Vyndám černý polokorzet s širokými krajkovými ramínky. Sasha povytáhne obočí.

„Nosila bych to s kardiganem,“ vysvětlím.

Teď se rozesměje pro změnu ona. Já to ale myslím vážně. Zamlouvá se mi kombinování sexy kousků s něčím usedlým. Zamířím za prodavačkou.

„Můžu si to vyzkoušet?“ zeptám se.

Zvedne oči od skládání a přikývne. Její pohled na zlomek sekundy přeskočí k Sashe, která se v podřepu snaží vecpat panenku zpět do nosítka. Pak nás zavede ke kabinkám a odemkne nám dveře.

„Díky,“ řeknu.

„Kolik vám vlastně je, holky?“ zeptá se, stále ještě zády k nám.

„Patnáct,“ odpovím jí. Sasha má narozeniny až v březnu, ale dělám, jako by už bylo patnáct nám oběma.

„Hmm,“ zamumlá prodavačka a dá se na odchod. Jedna moje část ji nesnáší, zatímco druhá by ji nejradši chytila za rukáv a pokusila se ji přesvědčit, že jsem ve skutečnosti hodná holka.

„Je to jenom panenka,“ vyhrknu.

Otočí se ke mně.

„Cože?“

„Je to jenom panenka. Máme ji kvůli projektu do školy,“ vysvětlím.

Zamračí se na mě a pak odejde.

O hodinu později, zatímco v krámku s lacinými šmuky vybíráme náhrdelník pro Sashinu sestřičku, objevím korunku. Je stříbrná se štrasem a vypadá jako ta, kterou použili při korunovaci na výročním srazu před dvěma měsíci. Tehdy jsem po ní zatoužila, ačkoli jsem nesouhlasila s tím, co symbolizuje, a mí kamarádi označili celou tradici za směšnou a trapnou. Dám si ji na hlavu a zajistím hřebínky. Pak se na sebe obdivně zadívám do zrcadla. Otočím hlavu doleva, doprava, a nakonec udělám krok dozadu, abych si ji prohlédla v kombinaci s džíny a tričkem. Líbí se mi.

„Co s tím budeš dělat?“ zeptá se Sasha, která se za mnou objeví ve frontě u pokladny.

„Nosit to,“ odpovím. „Každej den.“

„No ahoj, Vaše Veličenstvo,“ pozdraví mě Jamie, když se sejdeme před kinem.

Potěší mě to. Vezmu ho za ruku a nechám se políbit na přivítanou.

Během filmu panenka opět spustí virvál. Se Sashou se na sebe podíváme a vyprskneme smíchy. Řehtáme se tak moc, že musíme odejít ze sálu. V předsálí Sasha vrazí do panenky klíček. Stojíme tam a smějeme se, ona s panenkou v náručí a já s korunkou na hlavě, a kolemjdoucí po nás vrhají znepokojené pohledy.

První pololetí se nám vydaří. Přinese ten typ radosti, který mě donutí uvěřit, že to nejlepší nás teprve čeká a že se budeme smát až do smrti.

Kapitola sedmá

„Proč vlastně nosíš tu korunku?“ zeptá se Finny úplně stejně, jako když se mě ptal, proč jsem si obarvila vlasy. Tentokrát mě to z nějakého důvodu naštve.

„Protože se mi líbí,“ odseknu. Je Štědrý den a právě dáváme na stůl mámin svatební servis. Táta vysedává před vánočním stromkem a popíjí skotskou. Obě mámy jsou ještě v kuchyni.

„No tak promiň,“ řekne.

Podívám se na něj. Má na sobě červený svetr, ve kterém by kterýkoli jiný kluk vypadal jako pitomec, ale on působí, jako by chodil na soukromou střední kdesi na východním pobřeží a trávil léta veslováním. Obchází stůl kolem dokola a pokládá na něj ubrousky. Já jsem mu v patách s příbory.

„Ty promiň,“ omluvím se.

„To je v pohodě,“ mávne nad tím rukou. Jen tak něco ho nenaštve.

„Já jenom, že se mě na to ve škole pořád někdo ptá.“

„No a proč ji teda nosíš?“

„Protože se mi líbí,“ odpovím, tentokrát už s úsměvem.

I Finny se zasměje.

U večeře nám Matky dovolí dát si půl sklenky vína. V hloubi duše se tetelím blahem, že se ke mně chovají jako k dospělé, ale po chvíli se mi začne chtít spát. Táta dlouze rozebírá s Finnym, jaké to je, být jediný prvák ve školním týmu. Zřejmě ho těší, že našel společné téma aspoň s jedním z nás. Jsme pro něj zaměnitelní a on má vůči nám stejné povinnosti. Není těžké pochopit, proč tomu tak je. Bývá doma jen ve svátky, které odjakživa trávíme s Finnym a tetou Angelinou. Možná vnímá tetu Angelinu jako svou druhou manželku.

Matky začnou porovnávat všechny Vánoce, na které si dokážou vzpomenout, s těmi letošními. Dělají to každý rok. A rok co rok usoudí, že letošní Vánoce jsou nejlepší ze všech.

Moc bych tomu chtěla uvěřit, ale nemůžu, protože si ty nejlepší Vánoce pamatuju. Tehdy nám bylo dvanáct a byly to naše poslední Vánoce na prvním stupni.

Noc před Štědrým dnem nasněžilo. Měla jsem na sobě nový zimní kabát a palčáky, které mi ladily se šálou. S Finnym jsme se vydali k říčce, kde jsme na mělkých místech skákáním rozbíjeli led. Doma nám Matky udělaly horkou čokoládu a pak jsme hráli Monopoly, dokud táta nepřišel z práce. Byly svátky a na světě neexistovaly starosti.

Od té doby na Štědrý den ani jednou nenasněžilo a rok od roku přibývalo starostí, až se kouzlo Vánoc dočista vytratilo.

Jamie tráví Vánoce u babičky ve Wisconsinu a chybí mi, což mě těší. Je to tupá bolest, kterou si ráda přivolávám.

Jamie, opakuju si v duchu, Jamie, Jamie, James, dokud si nevybavím jeho jazyk ve své puse. Nelíbí se mi to tak, jak bych bývala čekala, ale začínám si zvykat. Taky mu běžně říkám, že ho miluju. Ohledně sexu už mezi námi nepadlo ani slovo. K Vánocům mi dal nový notes, který chci načít na Nový rok, přestože jsem ten starý ještě nepopsala celý. To už budeme zase spolu. Jamie, Jamie, James.

„Autumn,“ osloví mě táta. „Letos jdeš za Cukrovou vílu?“ U stolu se rozhostí ticho a já se snažím pochopit, co tím myslí. Pak si všimnu, jak se máma kouše do rtu, a dojde mi, že naráží na moji korunku. Nosila jsem ji nepřetržitě po tři týdny, ale táta si jí všiml až teď. Zhluboka se nadechnu.

„Jo,“ odpovím. „Říkala jsem si, že si ji vezmu na večeři, aby byla trochu slavnostnější.“ Jen se na mě usměje a strčí si do pusy kus šunky. Má ze sebe dobrý pocit. Máma něco pošeptá Finnymu a konverzace se opět rozproudí. Po pár minutách se omluvím a stáhnu se k sobě do pokoje.

Pořídila jsem si několik plakátů: Jimiho Hendrixe válejícího na kytaru, utopenou Ofélii s očima obrácenýma k nebi a černobílý snímek stromu s opadanými listy. Líbí se mi, jaký efekt vytvářejí v levandulovo-bílé místnosti – jako korzet s kardiganem nebo korunka krásy s roztrhanými džínami. Nepřišla jsem se však podívat na plakáty. Lehnu si na postel a upřu pohled do stropu.

Po chvíli se ozve zaklepání na dveře. Předstírám, že spím. Finny nakoukne dovnitř.

„Hej,“ řekne. „Mám ti vyřídit, že už jsme dojedli.“

„No jo,“ odpovím, ale nehnu se z místa. Čekám, až odejde. On tam však stále stojí, jako by se něco mělo dít. Neděje se nic. Zírám na strop, dokud opět nepromluví.

„Je fakt blbý, že si toho nevšimnul.“

„Můj táta se aspoň na Vánoce ukázal,“ odfrknu. Finny na zlomek sekundy změní výraz. Připadá mi to, jako by se zeď mezi námi zhmotnila.

„Tak jsem to nemyslela,“ dodám.

„To je dobrý,“ řekne. „Čekáme na tebe dole.“

Když odejde, ještě chvíli ležím v posteli. Přemýšlím, že mu povím, že je mi to jedno, ale zároveň mě to bolí, a i když mi na tom až tak nezáleží, přála bych si, aby na tom záleželo mému otci. Představím si, jak mě Finny vezme do náruče a řekne, že je to v pořádku, když k lidem chovám rozporuplné city. Pak ruku v ruce sejdeme do přízemí, kde se uvelebíme na gauči a podíváme se na Život je krásný. A až přijde čas jít domů, dá mi na terase polibek na dobrou noc, a v tu chvíli si všimneme, že začal padat sníh.