Přeložil Jaroslav Bojanovský

GLASMANNEN

Copyright © Anders de la Motte 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2024

ISBN 978-80-284-0017-0

Obsah

Zima 2019

Skleněný muž

Pondělí

Askerová

Hill

Před sedmnácti lety

Askerová

Skleněný muž

Hill

Askerová

Skleněný muž

Askerová

Před šestnácti lety

Hill

Úterý

Hellman

Askerová

Skleněný muž

Askerová

Před čtyřiadvaceti lety

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Skleněný muž

Hill

Askerová

Před šestnácti lety

Hill

Askerová

Skleněný muž

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Středa

Askerová

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Před šestnácti lety

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Čtvrtek

Askerová

Před šestnácti lety

Askerová

Hill

Hellman

Skleněný muž

Askerová

Hill

Hellman

Askerová

Hill

Hellman

Hill

Askerová

Skleněný muž

Pátek

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Skleněný muž

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Sobota

Hill

Askerová

Hellman

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Skleněný muž

Neděle

Hill

Askerová

Hill

Hellman

Askerová

Skleněný muž

Hill

Hellman

Hill

Askerová

Hill

Skleněný muž

Pondělí

Askerová

Hill

Hellman

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Skleněný muž

Hellman

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Hellman

Askerová

Hill

Hellman

Hill

Skleněný muž

Askerová

Hill

Hellman

Askerová

Hill

Skleněný muž

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Askerová

Hill

Skleněný muž

Hill

O dva dny později

Askerová

Poděkování autora

Zima 2019

„Co to sakra bylo?“

Cosi zlověstně zaškrábe o spodek člunu, Elis proto začne plácat vesly.

S Nickem veslují už skoro půl hodiny, víceméně v naprosté tmě, náhlý zvuk ho vyděsí.

„Do prdele! Udělala se tam díra?“ zalapá po dechu poté, co se mu podaří s člunem uhnout asi metr dozadu do černé vody jezera. Z úst mu stoupá pára, kterou následně pohlcuje chladný noční vzduch.

„Ne,“ řekne Nick, sedící na přídi, „k proražení týhle plastový vany by bylo potřeba něco sakra ostrýho.“

Znovu k očím zvedne dalekohled a zadívá se do tmy před nimi.

Elise jeho odpovědí neuklidní.

„Říkal jsem ti, že jsme si měli vzít záchranný vesty,“ zasyčí. „Je uprostřed zimy, voda ledová. V žádným případě bysme nemohli zpátky plavat!“

Gestikuluje přes rameno. Daleko ve tmě na okraji pláže je ještě vidět lampa na skautské chatě, u níž člun ukradli. Jeden z mála světlých bodů mezi lesními svahy obklopujícími jezero.

„Neměli bychom se otočit? Zkusit to radši za denního světla?“

Jen co Elis dopoví větu, mraky se roztrhají. Vyhlédne z nich měsíc v úplňku a promění černou vodu jezera v tekuté sklo.

„Podívej!“ řekne Nick vzrušeně. „Už jsme skoro tam. Je dobře vidět těžní věž a observatoř.“

Ukáže na ostrov, který se zvedá hned za přídí. U břehu se sice převaluje hustá mlha, ale ve slabém měsíčním světle se těsně nad korunami stromů rýsuje věž s kopulí.

Elis se zachvěje. Nejspíš na něj působí noční chlad a vlhký vzduch, ale úplně jistý si tím není. Nepříjemný pocit ho provází od chvíle, kdy s loďkou odrazili od skautského mola.

Znovu pohlédne směrem k pevnině.

Je k ní daleko, příliš daleko.

Trochu si povytáhne čepici a rukávem bundy si otře čelo. Oba jsou oblečeni v černém, mají rukavice, kanady a pletené čepice.

Urbexerské uniformy, jak tomu říkají.

Nick skloní dalekohled a podívá se na hodinky.

„Je skoro půlnoc. Natoč to doleva a vem to podél ostrova. Já budu dávat pozor na další kameny,“ nařídí. „Přístaviště by mělo být na jižní straně.“

Elis se neochotně opět chopí vesel. Skřípění jejich držáků se mísí se šploucháním vody.

Jak tak obeplouvají ostrov, z mlhy se vynořují další části. Smrky na břehu balancují na ostrých kamenech, které vybíhají daleko do jezera. Největší z nich trčí jako hrozivé zuby dravců, jen několik metrů od břehu a od plastového trupu člunu.

Elis vesluje opatrně. Z kamenů nespouští oči, jen občas pohlédne na světlo u skautské chaty.

Nick jako by si uvědomil, že je nutné sobě i Elisovi trochu zvednout náladu.

„Myslíš, že ti dva praštěný ufoni, co nám dali mapu, se dívají v tom svým řadovým domku na vesmírný porno?“ řekne přes rameno. „Převlíkají se za mimozemšťany a hrajou si na ně?“

Elis se ušklíbne.

„Jasně,“ odpoví. „Pořád mi nejde do hlavy, jak jsi je dokázal přemluvit, aby nám pomohli.“

„To byla hračka,“ zasměje se Nick. „Podařilo se mi je přesvědčit, že taky věřím tý historce o Gunnaru Irvingovi, létajícím talíři a o mimozemšťanovi. Taky jsem jim dal knihu Martina Hilla a napsal do ní, že the truth is out there. Slintali blahem.“

Elis se zasměje a nálada se opravdu trochu zlepší.

„Tamhle je přístaviště!“ ukáže Nick.

Z mlhy se vynoří popraskané cementové molo. Na samém konci je vidět nakřivo upevněnou promáčknutou ceduli. Díky měsíčnímu světlu je možné přečíst nápisy na ní.

„Nebezpečí sesuvu půdy. Vstup zakázán!“ řekne Nick. „Jsme tu dobře.“

Člun připoutají k rezavému žebříku, na záda si hodí ruksaky a vylezou nahoru. Elis se otočí k pevnině.

Také jižní břeh jezera je z větší části zalesněný a potemnělý, ale na ostrohu nad vodou se tam tyčí velká budova připomínající zámek. Její fasáda je tlumeně osvětlená.

„Jak je daleko do Stjärneholmu, co myslíš?“ zeptá se Elis.

„Možná pět nebo šest set metrů,“ odpoví Nick. „Je to podstatně blíž než k tý skautský chatě. Ale nemusíš se bát, rodina Irvingů se sem nedívá. Ta se věnuje sledování létajících talířů.“

Než se otočí a vykročí směrem k pobřeží, udělá přehnané gesto k noční obloze.

Elis ještě několik vteřin postojí. Znovu se zachvěje zimou, ale možná to má jiný důvod. Nepříjemný pocit ho tak docela neopouští.

V místě, kde molo vstupuje na břeh, stojí rozeklaná bouda bez dveří. Nick se zastaví, rozloží rukou nakreslenou mapu a snaží se v mlze a matném světle zorientovat.

„Tudy!“ řekne a jde ještě asi deset metrů podél okraje lesa. „Tady vede ta stará cesta!“

Mezi několika smrkovými kmeny se táhne cesta, dva pruhy vyježděné pneumatikami, téměř zcela zarostlé. Elis a Nick si zapnou čelovky až v místě, na nějž není od vody vidět.

Mlha v lese je hustší, světlo čelovek má mléčnou barvu.

Zem pokrývá mech a kapradí. Místy jsou tu větrem popadané stromy nebo díry po propadu půdy. Všude vyčnívají křivé kamenné zuby, stejně jako ty ve vodě.

„Strašidelný,“ zamumlá si Elis, aniž ví proč. Normálně se tmy nebojí, ale ostrov i les v sobě mají cosi, co v něm strach plíživě vzbuzuje.

Nick se chová naprosto lhostejně. Zastaví se a posvítí si na velký kamenný blok vedle cesty, světlý a jemnozrnný kámen, který se slabě leskne.

„Ryolit,“ řekne spokojeně a blok poplácá. „Skalistý ostrov je jedním z mála míst v celé Skandinávii, kde se tahle hornina vyskytuje. Koukni sem!“

Nick ukáže na nápis vyrytý v kameni.

„GUS 2009,“ přečte Elis.

„Göinge UFO Society,“ usměje se Nick. „Dokonce i název je srandovní. Ale aspoň víme, že ti dva nekecali.“

Nick vytáhne multifunkční nástroj a vybere ostré dláto.

URBX 2019, vyryje.

„Máme důkaz, že jsme došli přinejmenším stejně daleko jako oni.“

Dál sledují vyježděné koleje v cestě. Stromy se k nim natahují tak blízko, že musejí několikrát odsunout větve, aby prošli.

Cesta se na jednom místě propadla, prohlubeň je téměř metr hluboká.

„Tady se to probořilo,“ říká Nick. „Celej ostrov je jako švýcarskej sejr. Štoly jsou plný vody a můžou se kdykoli zřítit. Utopit nás stejně jako ty chudáky v roce 1965.“

Zasměje se, ale Elisovi to tak vtipné nepřipadá. Představa černé vody pod nohama není vůbec příjemná.

Po několika stech metrech se na okraji kuželů světla objeví něco velkého. Vysoká ocelová brána s hnědými skvrnami, na pletivu povívají šedé lišejníky připomínající obrovské pavučiny.

Nad bránou se klene kovový oblouk s rezavými písmeny:

DŮL HVĚZDA

Dole, po obou stranách hrubého řetězu, jímž je brána uzavřená, visí dvě cedule. První je stejná jako ta na mole.

Nebezpečí sesuvu půdy. Vstup zakázán!

Na druhé ceduli stojí jediné slovo.

NEBEZPEČÍ!

Nick už prohmatává řetěz.

„S tím nehnem,“ poznamená. „Lézt na tuhle hrůzu by se mi teda fakt nechtělo. Co říkáš?“

Zamíří čelovkou vzhůru. Plot i brána v něm jsou nejméně čtyři metry vysoké. Nahoře jsou nástavce ve tvaru písmene Y, jimiž prochází rezavý ostnatý drát.

„Ale díky našim přátelům ufonům máme zadní vrátka.“

Nick se znovu podívá do mapy a vydá se doleva podél plotu.

Elis dál stojí a upírá oči na bránu. Výstražných nápisů už viděl spoustu, nikdy jim nevěnoval pozornost.

Tenhle ho ale čímsi znepokojuje.

Rzí, typem písma, vybledlou žlutou barvou. Nebo možná jen tím stručným sdělením.

NEBEZPEČÍ!

Bezděčně polkne.

„Tak na co kruci čekáš?“ zašeptá Nick přes rameno. „Dělej!“

Elis neochotně odtrhne oči od cedule a jde za ním.

Nick se po chvíli zastaví u velkého keře, který si našel cestu skrze plot. Naposledy se podívá na mapu, přikrčí se a zamíří do houštiny.

„Tady je to!“ Poté co odhrne několik větví, uvidí prohlubeň podobnou strouze.

Prohlubeň je mělká, nejprve si musejí zmáčknout ruksaky, prostrčit je, pak se protáhnou za nimi.

„Do prdele,“ vydechne Nick, když se vynoří z křoví na druhé straně a oklepává si z kalhot špínu a staré listí.

„Nechápu, že to ti dva ufonský tlustoprdi zvládli. Ale bylo to před deseti lety, v tý době byli možná o něco hubenější.“

Elis ho neposlouchá, nervózně si kolem sebe svítí čelovkou. Ano, je to vzrušující, nicméně napětí a úzkost ho stále neopouštějí. Za plotem roste jiná vegetace. Žádné jehličnany, ale náletové břízy, jejichž kmeny se přízračně lesknou. V mlze za nimi se rýsují důlní budovy. Vypadají jako velké pochmurné stíny.

„Konečně!“ vydechne Nick nadšeně. „Jsi ready vrátit se v čase do roku 1965?“

Elis mu neodpoví.

Čím blíž jsou k budovám, tím víc loňská tráva pod jejich nohama přechází v holé betonové skvrny a štěrk. Pak se před nimi otevře plocha sevřená dvěma ponurými budovami.

Ta napravo je dvakrát větší než ta vlevo, sedlovou střechu i stěny má ze zrezivělého vlnitého plechu. Pod střechou se táhne zástup oken.

Nick k nim otočí kužel lampy.

„Podívej, okna nejsou rozbitý. A nikde tu ani nejsou žádný graffiti.“

Elis chápe, že to je dobrá zpráva: hodně dlouho tu nikdo – nebo skoro nikdo – nebyl. Přesto je pro něj těžké projevit patřičné nadšení. Vždyť se ocitli v nitru opuštěného ostrova, uprostřed studeného temného jezera, a nikdo o jejich přítomnosti tady neví. Ostrov je navíc podkopán důlními šachtami, které jsou plné vody a mohou se kdykoli propadnout.

Podívá se na mobil. Jediná blikající čárka. Síla signálu mu na náladě nepřidá.

„Slabej signál, co?“ pronese Nick. „Podle našich ufonů tady rádiový vlny rušej mimozemšťani. Když mi to říkali, úplně jim hořely oči. Já se na to ptal jednoho kámoše, co dělá u mobilního operátora, a on tvrdil, že je to jednoduchý: problém s pokrytím je způsobenej tím, že se jezero nachází na dně hlubokýho kráteru. Tolik k Aktům fucking X.“

Nick se vydá podél tovární budovy. Elis si schová telefon a jde za ním.

Znovu se ukáže měsíc. Z mlhy a tmy na opačném konci plochy se vynoří velká ponurá betonová věž.

Měří snad patnáct metrů. Boční strany jsou otevřené, odhalují tři patra.

„Těžní věž,“ vysvětlí Nick, když přejede po pochmurné budově světlem. „V ní vyjížděly z dolu vozíky. A tam nahoře…“

Na ploché střeše věže, vedle kola výtahu, lze rozeznat temnou kopuli, kterou viděli z hladiny jezera.

„Observatoř Bernharda Irvinga,“ zamumlá Elis. Konečně se dostaví správné objevitelské vzrušení. Odfoukne všechny nepříjemné pocity.

„Přesně tak,“ usměje se Nick. „To je to místo, kde přistál ten obrovskej tvor s rudýma očima.“

Jdou blíž, kamení jim skřípe pod botami. Když Elis posvítí na zem, zjistí, že ve štěrku jsou kousky rozbitého černého skla.

Nick přistoupí k věži a zadívá se na ni.

„Poctivej materiál,“ zhodnotí, poté co si posvítí na šest betonových sloupů, na nichž věž spočívá. „Tohle tu vydrží ještě dalších sto let.“

Zastaví se u mechem porostlého poklopu na zemi.

„A tady pod tím je šachta. Tudy se do ní vchází.“

„Hm,“ zabručí Elis.

Ten se snaží vymyslet, jak se dostat nahoru do věže. Od země do prvního patra je to minimálně sedm až osm metrů. Po levé straně věže stoupají ocelové schody, jenže část vedoucí ze země do prvního patra chybí.

„Schody jsou odříznutý,“ pronese. „Takže ufoni nekecali.“

„Ještě že nás nějaký odříznutý schodiště nezastaví!“ Nick poplácá Eliho ruksak. „Ale než vyndáme lano, mám ještě jeden nápad. Podívej!“

Ukazuje kuželem čelovky. Z prostředního patra věže vede k tovární budově šikmá lávka, končí u vikýře s dřevěným poklopem.

„Tudy tam určitě vjížděly vozíky, když je vyzdvihl výtah. Uvnitř nejspíš bude drtič kamene a možná i schodiště, který není odříznutý. Tohle bude podstatně jednodušší způsob, jak se tam dostat, než viset na pitomým laně, co říkáš?“

Elisovi nezbývá než souhlasit. Je nejméně o patnáct kilo těžší než Nick a šplhání se pokud možno vyhýbá.

Brána do budovy je zavřená a zamčená, ale když Elis vezme za kliku, rám dveří povážlivě zavrzá. Podívají se na sebe.

Nick shodí ze zad ruksak a vytáhne z něj páčidlo. Oba vědí, že porušují pravidla. Urbexeři se do objektů vlámat nesmějí. Ale tohle je zvláštní případ. Tohle se děje jednou za život.

Dveře téměř okamžitě povolí. Jakmile Nick na páčidlo přitlačí, ozve se bouchnutí a otevřou se.

Za nimi se rozkládá velká tmavá hala, která je cítit kamenným prachem, olejem a holubím trusem.

Uprostřed stojí velký drticí stroj, sahá skoro až ke stropu. Hned vedle něj se nachází úzké schodiště vedoucí ke dveřím do sklepa. Ty jsou zavřené. Za normálních okolností by začínali průzkum tam, v nejhlubším místě budovy, a pak by se metodicky propracovávali nahoru.

Jenže této noci žádná běžná pravidla neplatí. Namíří svítilny na strop. Spatří lávku podepřenou dřevěnými kůly, kterou viděli zvenčí.

„Bingo!“ Nick si posvítí na dřevěné schody, jež leží těsně pod vstupním otvorem.

Náhle sebou trhnou – ozval se jakýsi zvuk. Cosi živého se vzneslo k horní části schodů, zaplácalo to křídly a vyletělo ven do tmy.

„Holubi,“ oddechne si Elis. „Vždycky člověka vyděsej.“

„Tebe určitě,“ ušklíbne se Nick. „Tak se mi zdá, že jsi dneska v noci extra vyklepanej. Bojíš se snad mimozemšťanů se svítícíma očima?“

„Drž zobák,“ zamumlá Elis.

Nick začne stoupat po vrzajících schodech.

Zjistí, že poklop nahoře na střeše se dá snadno otevřít. Žebřík do věže je asi pět metrů dlouhý. Ve skutečnosti jde o část úzkorozchodné železniční trati, která se směrem k tovární budově poměrně strmě svažuje. Celá konstrukce vypadá díky kovovým příčkám mezi kolejnicemi jako mohutný žebřík.

Nick nejistě položí nohu na první příčku, pak se skloní, chytí se oběma rukama kolejnic a začne šplhat vzhůru. Elis závistivě sleduje jeho plynulé pohyby.

„Easy peasy!“ řekne Nick, poté co všechny příčky zdolá. „Teďka ty!“

Elis napodobuje Nickovu techniku šplhání. Snaží se nedívat se dolů. Ne že by se bál výšek, ale pocit, že se plazí po šedesát let staré kovové konstrukci, je dost nepříjemný i bez toho, že ví, do jaké hloubky může spadnout, navíc když pod ním leží samé kameny a rozbité sklo. Jen co se dostane k šibenici, v kovu zapraská. Zvuk zarezonuje mezi budovami a jeho srdce udělá několik zběsilých dvojitých úderů.

Elis si otře pot, který mu navzdory chladu prosákl čepicí. Jsou teď ve druhém, prostředním patře věže. Jak se dalo čekat, kolejnice se tu táhnou k velkému otvoru uprostřed podlahy, kam kdysi vyjížděl výtah s vozíky naloženými horninou.

Nick už otvor obešel a zamířil k venkovnímu schodišti. Elis ho následuje. Jsou poměrně vysoko, nejméně deset metrů.

Schodiště nad nimi pokračuje až na střechu, Nickovy dychtivé kroky rozechvívají ocel. Elis spěchá, aby s ním držel tempo.

Vyjdou ven a postaví se doprostřed střechy. Napravo od nich se zvedá staré zrezivělé kolo výtahu, nalevo temná kopule.

„Bernhardova observatoř.“ Nick to pronese takřka slavnostním tónem.

„Nedivím se, že si ji postavil právě tady,“ říká Elis a uka-zuje přitom na vrcholky stromů. „Je odsud vidět na celý jezero.“

Ocitli se nad mlhou, která se právě rozprostírá nad černou vodou. Za jezerem se rozkládají zalesněné svahy, ve všech směrech stejně vysoké a strmé.

„Jako bys stál uprostřed trychtýře a koukal se nahoru. Ty kráso!“

Mezi mraky je vidět úplněk a hvězdná obloha. Hvězdy se zdají být jasnější, zářivější.

„Veškerý světlo je zastíněný okrajem kráteru,“ říká Nick. „Dokonce i Stjärneholm je skoro ve tmě.“

Elis se otočí a zadívá se na stejné místo za vodou. Je dobře vidět, ale na budovu své velikosti má nezvykle slabé venkovní osvětlení. Znovu pohlédne na observatoř.

„Je to tady fakt síla.“

„Já ti říkal, že to bude stát za to!“ Nick ho bouchne do zad. „Pojď, kouknem se, co je uvnitř!“

Spodní část observatoře je postavená z betonu, kopuli pokrývá odlupující se rezavě zbarvený plech. Přímo před sebou mají obyčejné dveře.

Nick zastrčí do škvíry v nich páčidlo, co nejblíž k zámku. Dveře sice zavrzají, ale nepohnou se. Nick se zapře nohou o stěnu a zkusí to znovu, ovšem se stejným výsledkem.

„Pusť mě k tomu!“ vyzve ho Elis. Zapře nohu o stěnu stejným způsobem, jako to před chvílí udělal Nick, a celou vahou se opře do páčidla. Ozve se tupé zadunění. Dveře se otevřou, ale on se současně skácí na záda.

Než se stihne zvednout, Nick už je v observatoři.

„Wow!“ vykřikne. „Pojď se podívat!“

Vnitřek kopule je postavený z černě natřeného dřeva. Plošina na podlaze naznačuje, kde kdysi stál dalekohled. Nicka však upoutá něco jiného. Téměř celý obvod kopule obíhá police pokrytá podivnými předměty. Jsou na ní knihy, zažloutlé časopisy, několik nesourodých hrnků na kávu, tmavé skleněné nádoby s jakýmsi kalným obsahem.

Na jiné části police, která působí děsivěji, jsou seřazeny plastové hlavy různých velikostí. Hlavy panenek, figurek akčních hrdinů, je tu dokonce i hlava z figuríny. Všechny mají prázdné oční důlky, slepě zírající do temné místnosti. Elisovi přejde po zádech mráz.

„Koukni na to!“

Nick posvítí na strop.

Elis si teprve teď všimne, že na vnitřní straně kopule jsou připevněné předměty.

Modré, hnědé, velké, malé.

Papír, plast, sklo. Vystřižené z novin a časopisů, vytrhané z hraček a hlav panenek.

Mráz se mění v chvění.

Strop je plný očí.

Stovek očí.

„Co to sakra je…?“ vydechne Nick.

Elis neodpovídá. Zmocňuje se ho další pocit. Sílí s každým nádechem a je umocňován očima, které je sledují ze stropu.

„Podívej se na tohle.“

Nick posvítí na zeleného mimozemšťana, na hračku s trčícími pružinovými tykadly. Když do něj cvrnkne ukazováčkem, anténky se rozkmitají.

„Nevezmeme to těm ufonům? Jako poděkování za pomoc?“

„Nesahej na to!“ okřikne ho Elis.

Nick se zasměje.

„Proč ne?“

Elis neumí kloudně odpovědět. Nepříjemný pocit se stále stupňuje.

Nick vytáhne z batohu fotoaparát a začne fotit, jeden snímek za druhým.

Světlo blesku se odráží od kopule, od stěn, od skla, kovu a plastu v ní. Od očí na stropě.

Blesk.

Tma.

Blesk.

Tma.

Oči tam nahoře jako by mrkaly.

Jako by se hýbaly.

Dívaly se na ně.

Elise znovu přejde mráz. To, co v něm sílí, už není pocit. Pochopil, že tohle není zapomenuté místo. Není to opuštěná ruina.

Někomu to tu patří. Někomu, kdo tady shromáždil artefakty. Jsou pro něj důležité a pečlivě je uspořádal. Pod kopulí si zařídil malou svatyni, jejíž význam sám nechápe. Zato Elis si je něčím jistý.

On a Nick právě teď a tady nejsou urbexeři.

Jsou vetřelci.

Znovu si vzpomene na nápis na bráně.

NEBEZPEČÍ!

A na vysoký plot, na ostnatý drát táhnoucí se po obou stranách.

Patrně proto, aby nepustil dovnitř nepovolané osoby. Ale možná stejně tak proto, aby někoho jiného zadržel uvnitř.

„Musíme zmizet,“ zamumlá.

„Musím nejdřív dofotit.“

Nick dál fotografuje, blesk šlehá. Pohybuje se tak vzrušeně, že narazí do police. Jedna z tmavých skleněných nádob spadne dolů, ozve se rána, sklo se roztříští.

Její obsah, tekutina s pronikavým zápachem alkoholu, vyteče na podlahu. Tekutina obsahuje jakési malé bílé kuličky.

Elis zděšeně ucouvne.

Po podlaze se rozkutálejí oči různých velikostí.

Nepocházejí z panenek nebo z hraček, ale z kdysi živých tvorů.

Elis a Nick s čelovkami namířenými na podlahu několik vteřin strnule stojí.

„Co to sakra…,“ hlesne Nick. „Myslíš, že to jsou zvířecí oči?“

Vzrušení v jeho hlasu se vytratilo a nahradilo ho cosi úplně jiného. Nejistota, strach.

„Musíme odsud vypadnout,“ řekne Elis. „Okamžitě.“

Nick ho tentokrát poslechne.

Noční obloha se téměř úplně zatáhla a měsíční světlo je čím dál slabší. Rozběhnou se ke schodům.

V polovině cesty se ve tmě ozve známý zvuk. Máchání křídel, přichází z nitra budovy.

„Holubi,“ komentuje to Nick. „Něco je muselo vyplašit.“

Spěchají k okraji výtahové šachty. Vidí dolů skrze otevřený střešní poklop.

V továrně svítí červené světlo. Rychle se přibližuje směrem k nim, pak jim zmizí z dohledu a místo něj se ozve zavrzání dřevěného schodiště.

„Někdo sem jde!“ sykne Nick.

Vypnou čelovky a pospíchají ke kovovému schodišti.

„Dej mi lano,“ řekne Elis. „Můžeme se spustit dolů z tý odříznutý části.“

Nečeká na odpověď a začne klesat dolů. Současně si sundá ruksak, aby dosáhl na lano a hák na jeho konci.

Měsíční světlo zcela zmizí, schody se ponoří do tmy. Na nejspodnějším stupínku Elisovi málem ujede noha. Na poslední chvíli se mu podaří zachytit se zábradlí a nezřítit se.

Zachytí Nicka, který doskočil těsně za ním, a poručí mu, aby byl zticha.

Slyší svůj dech, do něj ale nepřeslechnutelně zní zvuk kovu. Krátké údery odrážející se mezi budovami. Někdo se blíží po kolejích. Někdo mnohem větší a těžší než oni.

„Dělej!“ zasyčí Nick.

Společně zaklesnou hák o zábradlí a shodí dolů ruksaky. Elis se oběma rukama chytí lana, odrazí se z posledního schodu a po zádech se vnoří do tmy. Mříží v posledním schodu nad sebou ještě zahlédne Nickovy nohy.

„Pojď!“ sykne, ale Nick se ani nehne. „No tak, Nicku!“ zopakuje Elis, když sklouzne ještě o kousek níž. Cítí, že se lano chvěje. Sílící vibrace. Těžké kroky scházející po schodech.

„Nicku!“ zavolá, ale jeho kamarád jako by byl opařený. Stojí čelem ke schodišti, kroky se stále přibližují.

Elis se zase spustí o něco níž.

„Nicku!“

Vzápětí ztichne, protože mříží zahlédne obrovskou siluetu, která se zvolna blíží. Má to hlavu, kolem níž se šíří rudá záře.

Elisovi se zastaví srdce. Je to obrovské černé stvoření s rudýma očima, přesně jako v historce o UFO. Zalapá po dechu.

Dál je slyšet kroky.

Buch.

Buch.

Buch.

Křik přijde tak nečekaně, že se Elis málem pomočí, současně mu ale srdce začne znovu bít.

Tím, kdo křičí, je Nick. Řve hrůzou.

Nepřestává křičet, i když by mu měl docházet vzduch v plicích.

Řev pak náhle ustane a nahradí ho nepříjemně znějící rána.

Elis vidí, jak se Nickovy nohy zvedají ze schodů. Špičky jeho bot se vznášejí několik centimetrů nad nimi, jako by ho ono stvoření zvedlo do výšky.

Skrz mřížku se rozstříkne něco mokrého a horkého, udeří to Elise do obličeje, donutí ho přimhouřit oči.

Krev.

Nickova krev.

Když Elis oči znovu otevře, vidí, jak se jen několik centimetrů od něj mihne Nickovo padající tělo. O vteřinu později dopadne s tupým žuchnutím na zem.

Elis znovu vzhlédne.

Stvoření na něj hledí dolů přes mříž. Tvář má skrytou ve tmě. Tam, kde by měly být oči, jsou vidět jen dvě velké rudé koule.

Elise zcela ochromí strach.

Stvoření popadne hák a zvedne lano. Zdá se, že na to nemusí vynaložit žádnou sílu. Několik vteřin drží Elise nehybně ve vzduchu a upírá na něj rudé oči.

Pak lano pustí.

Nechá ho spadnout.

Elis dopadne tvrdě. Hrudníkem narazí na kámen, vyrazí si dech. Má dojem, že slyší, jak mu praskají žebra. Alespoň že nepřistál do skleněných střepů.

Nick leží několik metrů od něj. Elis se k němu připlazí a zapne si čelovku. Ještě než se dotkne měkkého těla, pochopí, že kamarád je mrtvý.

Nick má obličej bílý jako stěna, oči vypoulené, mezi křečovitě sevřenými čelistmi mu visí nakousnutý jazyk, bradu barví krev.

Elisovi se zvedne žaludek, ale na zvracení nemá čas.

Pokud chce přežít.

Nad sebou už slyší kroky tvora, který spěchá k lávce, chce seběhnout do budovy. Aby ho našel a mohl tak dokončit svou práci.

Elis se ztěžka zvedne a donutí nohy k pohybu. Bolí ho kotníky, ale kupodivu ho i tak nesou.

Hrudník je na tom hůř. Každý nádech se mu zařezává do plic. Srdce mu ale bije jako splašené, pumpuje mu do těla adrenalin, nutí ho, aby navzdory bolestem fungovalo.

Když se řítí k plotu, kužel světla čelovky poskakuje tmou. Slyší ránu – dveře budovy se otevřely – a pak kroky po štěrku. Neotáčí se. Snaží se co nejrychleji dostat ke křoví. Vrhne se do něj, po čtyřech se plazí ke strouze. Do tváře ho škrábou ostré trny, bodají ho do kolen a loktů.

Čelovka osvítí strouhu. Elis se položí na břicho a začne podlézat plot.

Za zády slyší nejen zvuk praskajících větviček, ale také tiché vrčení; jako by ho vydávalo nějaké zvíře. Elis se co nejrychleji plazí vpřed.

Má šanci to zvládnout, strouha je pro zvíře příliš úzká.

Je už téměř venku, když vtom se mu kalhoty zachytí o pletivo.

Převalí se na záda, pomáhá si rukama, tahá za nohu. Ostrý drát se zarývá do látky i do kůže.

Vrčení se přibližuje, stává se z něj obří silueta s rudě zářícíma očima těsně za plotem.

Elisovi se rozbuší srdce. Ještě jednou škubne nohou. Uvolní ji, ale na pletivu zůstane kus masa a kůže. On to necítí. Je venku, tvora zastavil plot.

Elis se převalí na břicho a snaží se vstát.

Jedna noha to už dokázala.

Právě když se chystá rozběhnout, něco ho chytí za kotník.

Přitáhne ho to takovou silou, že ho povalí a čelovka mu spadne na zem. Elis zoufale zaryje prsty do měkké země, aby se udržel na místě, a volnou nohou se pokouší kopat.

Křičí, až ho bolí plíce.

Ale není to nic platné.

Tvor ho stáhne zpátky pod plot.

Od rozsvícené čelovky.

Do tmy.

Skleněný muž

Probouzí se neochotně. Dlouho se ze všech sil snaží zůstat dole, v propasti.

V hloubi temné noci, do níž patří.

Jeho odpor je ale jako vždy marný.

To, že se probouzí, vnímá už nějakou chvíli. Rozpoznává drobné signály, které k němu dolů začaly pronikat. Tlumené hlasy, zvuky různých zařízení. A pak ucítí, jak stav beztíže slábne, protože je volán na hladinu.

Nutí ho to vrátit se zpátky do svého těla.

Tenhle pocit nenávidí víc než cokoliv jiného.

Ví, co to bude znamenat.

Nepohodlí, agónii, bolest.

Pomalu otevírá oči. Místnost je chladná a tmavá, jediný zdroj světla představují malé diody na přístrojích rozmístěných kolem jeho postele.

Přesto je to na hranici toho, co jeho oči zvládnou.

Je to cena, kterou platí za cestování mezi světy.

Alespoň tak si to šeptá Služebnictvo, když si myslí, že je neslyší.

Brzy tu budou. Jeden – nebo několik – z těch přístrojů jim už jistě prozradil, že se vrátil.

Že jim znovu začne práce.

A že se stejně zachovají jeho bolesti.

Znovu zavře oči a zachvěje se. Jeho tělo je slabé, chlad v něm zůstane ještě dlouho. Ale až pomine – až se mu vrátí síly –, vyhledá ji. Tu, na niž stále myslí.

Bude ji jako obvykle pozorovat zpovzdálí, skrytý ve stínu.

Jednou jí řekne, co všechno viděl dole v propasti.

Poví jí o smrti a rozkladu, o hmyzu, červech a o bezejmenných slepých tvorech, kteří se plazí, hemží a kroutí.

A o tom, jaké je mít pocit, že cestuje do věčné ledové temnoty, z níž se nikdo nikdy nevrátí.

Nikdo – kromě něj.

Pondělí

Askerová

„Haló? Leo? Tady táta.“

Inspektorka kriminální policie Leonore Askerová si pevně tiskne telefonní sluchátko na ucho. Jizva na ruce ji silně zasvědí, v ušních bubíncích jí pulzuje tep. Její malá kancelář v minus prvním poschodí, životem omlácení zaměstnanci Oddělení ztracených duší, Jonas Hellman, který jí ukradl případ, Martin Hill, Smilla Holstová, Julia, Vyměňovač a jeho strašná hora – to všechno se proměnilo v pouhý šum na okraji jejího vědomí.

Jediné, co její mozek vnímá jasně, je chraplavý, hluboký hlas na druhém konci linky. Neslyšela ho patnáct let, přesto ji z něj stále mrazí až do morku kostí.

„Leo,“ řekne její otec. „Vím, že se z tebe stala opravdu šikovná policajtka. Jeden z věrných poskoků státu. Obyčejný malý státní zaměstnanec. Tvoje matka musí být skoro stejně zklamaná jako já!“

Askerová zatne zuby.

„C-co chceš?“ vyhrkne.

Vadí jí, jak na ni naléhá. I tón hlasu. Mluví s ním jako vyděšená náctiletá holka.

Perovi to samozřejmě neunikne. Její nejistotu si užívá. I její strach.

„Ty se ptáš? Po tom všem, co jsem pro tebe udělal?“ říká. „A po tom všem, co jsi udělala ty mně? Nechala jsi mě zavřít mezi cvoky, nacpanýho práškama, jako znetvořenýho slintajícího blázna. Za tu zkušenost jsem ti ještě pořádně nepoděkoval.“

Ona díky tónu jeho hlasu procitne. Per rozhovor řídí, zahrává si s ní, myslí si, že ji má přečtenou.

Askerová se sebere, zhluboka se nadechne, zavře oči a pomalu vydechne nosem. Její pulz se zpomalí, dospívající Leo ustupuje do jejího podvědomí.

„Co chceš, Pere?“ zeptá se svým dospělým hlasem.

Nastane krátké ticho.

„Budou mě podezřívat z vraždy,“ řekne otec. „Mrtvolu objevili na skládce kousek od Farmy. Za pár dní si sem pro mě přijede policie.“

Askerová se zarazí. Rozhovor, který na ni působí mírně řečeno neskutečně, jako by se nyní realitě vymknul zcela.

„Proč?“ Její hlas je překvapivě vyrovnaný.

„Protože se to na mě někdo snaží hodit,“ odpoví Per. „A stát jen čeká na příležitost, aby mě mohl zavřít nadobro.“

Otec se znovu odmlčí, ale Askerová se tentokrát rozhodne nepromluvit.

Per Asker, táta, s nímž nebyla patnáct let v kontaktu – konkrétně od doby, co se je Per oba pokusil vyhodit do povětří –, jí zničehonic zavolá a sdělí jí, že ho začnou podezřívat z vraždy. Proč?

„Jak si jistě umíš představit, o své situaci jsem zevrubně přemýšlel,“ pokračuje Per. „Zvažoval jsem své možnosti.“

Opět mluví kousavě. Askerová si v tu chvíli uvědomí, jak zní odpověď na její otázku.

„Leo, došel jsem k tomu, že moje nejlepší volba jsi ty. Jedině ty to dokážeš vyřešit.“

Askerová znovu zavře oči a zopakuje dechové cvičení.

„A proč bych to dělala?“ zeptá se co nejklidněji.

„Chceš říct, že otcovská láska není dostatečný důvod?“

Askerová se kousne se do rtu. Vyčkává, co ještě uslyší.

„Dobře, Leo, přejdu rovnou k věci,“ řekne Per unaveně. „Jestli mi nepomůžeš, dobrovolně se jim nevydám. Líp než kdokoli jiný víš, čeho jsem schopný a jak se celé ty roky připravuju. Ať už mě z Farmy bude chtít násilím odvézt kdokoli, bude toho hořce litovat.“

Per se významně odmlčí, aby jí ona slova došla.

„Na otci ti možná nezáleží,“ pokračuje Per. „Ale budeš umět žít s krví svých kolegů na rukou? S vědomím, že jsi tomu všemu mohla zabránit? A co po takové události zbyde z tvé vlastní kariéry u policie, co myslíš?“

Další pauza. Askerovou na okamžik napadne, že zavěsil. Stále ale cítí jeho přítomnost ve sluchátku.

„Drahá dcero, rychle se rozhodni, než bude pozdě,“ pronese Per tiše.

Ozve se zapraskání a hovor se přeruší.

Hill

Taxík zastaví těsně před skleněnou budovou uprostřed hi-tech čtvrti, která vyrostla ve východní části Lundu. Martin Hill s jistými obtížemi vystoupí. Zastaví se na chodníku a opře se o berli, kterou si přivezl z nemocnice.

Samozřejmě tam měl správně ještě několik dní zůstat. Aby lékaři mohli ujistit sebe i jeho, že se mu střelná rána ve stehně řádně hojí. Že se neobjevily žádné komplikace.

Jenže on po nemocnicích strávil příliš mnoho dní svého života. Nesnáší tamní pachy, zvuky a možná i pomyšlení na vlastní smrtelnost.

Takhle to aspoň tvrdila Sofie.

Odjela do Bruselu k manželovi, který začal tušit, že její cesty do Švédska nebývají jen čistě pracovní. Začal ji podezřívat, že někoho má.

Hilla by za normálních okolností tento vývoj nijak zvlášť netrápil. Sofie se mu líbí a rozhodně by si s ní uměl představit společnou budoucnost.

Ale to bylo předtím, než se znovu objevila Leo Askerová.

Než ho zachránila z Vyměňovačovy hory. Před zásahem, ve chvíli, kdy se potácel mezi životem a smrtí, mu prozradila své tajemství. Pověděla mu, jak se je její otec pokusil oba zabít. Ona ho ale přelstila a podařilo se jí utéct.

Během týdne, kdy byl Hill v nemocnici, o Leině příběhu hodně přemýšlel. Hodně přemýšlel i o ní.

Vlastně až příliš.

Tohle velmi nečekané pozvání mu nicméně dalo šanci vyčistit si hlavu.

Hill se protáhne. Ve vzduchu je cítit vlhkost, lezavá mlha typická pro skånský pozdní podzim a zimu, ale to mu nevadí. Ani v nejmenším.

Alfacent Industries, sídlo společnosti, stojí na velké osvětlené ceduli u vchodu. Hill zvedne oči a zadívá se i na fasádu. Budova je něčím opravdu výjimečná. V mnoha podlažích je matné černé sklo, každý povrch a úhel se natahuje k obloze. Stavba je u základny výrazně širší než nahoře, v kombinaci s futuristickou architekturou připomíná vesmírnou loď. Což nijak nepřekvapí toho, kdo zná historii společnosti nebo jejích majitelů, rodiny Irvingů. A Hill o ní toho ví tolik jako málokdo.

Přestože po straně vede rampa, rozhodne se jít po schodech. Špatný nápad, uvědomí si, jakmile se mu ozve bolest po průstřelu stehna.

Zastaví se a udělá bolestnou grimasu.

Vchodové dveře se otevřou, vyjde z nich muž. Je mu necelých padesát, na sobě má černý, dobře padnoucí oblek a rolák, který zvýrazňuje jeho široká ramena a vypracovanou horní část těla. Prošedivělé vlasy i vousy, pronikavý pohled.

„Vítejte, doktore Hille,“ řekne. „Jestli dovolíte, pomůžu vám!“

Muž ho vede bez sebemenší známky námahy po schodech nahoru a poté do vstupní haly.

„Jsem Samuel,“ pokračuje. „V Alfacentu zodpovídám za ostrahu. Recepce je přímo před vámi.“

Hill přikývne, poděkuje a pak se zvědavě rozhlédne. Hala je přinejmenším stejně působivá jako exteriér budovy. Světlá kamenná podlaha, bílé stěny, strop vysoký snad deset metrů.

Uprostřed haly stojí nadživotní socha muže, dvakrát větší než přirozená velikost člověka.

Působí to tak, že si socha jednou rukou stíní oči a druhou ukazuje k nebi. Vlastně spíš na strop, kde se třpytí světla připomínající hvězdy. Hill se kulhavým krokem k soše přiblíží.

Celá socha je černá, a přestože mužovy rysy se dají stěží rozeznat, lze vidět, že toužebně hledí na umělé hvězdy.

Hill sochu zatím viděl jen na fotografiích. Teprve teď, při pohledu zblízka, si uvědomí, že není vytesána z kamene nebo vytvořena z pálené hlíny, ale z černého skla.

„Gunnar Irving coby mladý muž.“ Samuel se neslyšně objevil u Hillova boku. „Zakladatel Alfacentu.“

„Hm,“ zamumlá Hill.

Čeká, jak Samuel naváže, na pohled nebo gesto, které by naznačovalo, že to tak ve skutečnosti nemyslí, ale on pouze přikývne, jako by ho chtěl pobídnout, aby šli dál do haly.

Hill se opírá o berli a kulhá k recepci. Žena za pultem má na sobě podobné černé oblečení jako Samuel a spíš než jako recepční vypadá jako modelka.

„Doktore Hille, buďte vítán!“ řekne s až příliš širokým úsměvem. „Nova Irvingová něco má, o několik minut se opozdí, omlouváme se. Zatím se prosím posaďte a já pro vás přijdu, jen co paní Irvingová skončí. Mohu vám nabídnout něco k pití? Espresso, cappuccino? Nebo třeba minerálku?“

„Ne, děkuji.“

To, že ho tu oslovují titulem, mu připadá hodně staromódní, nebo možná spíš americké.

Odbelhá se ke křeslu z chromu a kůže, posadí se a vytáhne mobil.

Místo bezcílného surfování upírá pohled na velkou sochu. Sklo se ve světle neustále mění. Muž se tváří chvíli fascinovaně, pak zase dychtivě nebo cílevědomě.

A pak ještě něco jiného, znepokojivějšího.

Hill si sochu vyfotí mobilem, do toho mu přijde esemeska od Leo.

Máš čas si promluvit? ptá se. Hill se podívá na recepční. Žena už nestojí za pultem, ale míří k němu, na tváři další z přepjatých úsměvů.

Teď ne, odpoví na zprávu, ač tak reaguje nerad.

O. K., promluvíme si později. Něco se stalo, musím to s tebou probrat.

„Doktore Hille, omlouvám se za zpoždění,“ pronese recepční, když k němu dojde. „Nova Irvingová už vás oče-kává.“

Žena ho odvede prosklenými dveřmi k výtahu, přiloží ke čtečce přístupovou kartu a stiskne tlačítko nejvyššího patra. Na rozloučenou se ještě jednou usměje.

Výtah se rozjede hladce. A tak rychle, až Hillovi zalehne v uších.

Celá tato situace mu připadá tak trochu neskutečná, ovšem zároveň vzrušující.

Před pouhými dvěma hodinami mu zavolala žena, která tvrdila, že je asistentka Novy Irvingové. Bez velkých okolků se ho zeptala, jestli by měl čas přijít na schůzku, ideálně ještě dnes. Víc mu nechtěla říct. A protože Hill se snažil s Alfacentem nebo s rodinou Irvingových navázat kontakt už několik let, sotva mohl nabídku odmítnout.

Výtah zpomalí a dveře se takřka neslyšně otevřou.

Žena, která na něj čeká, je přibližně stejně stará jako on. I ona má černé oblečení, ale na rozdíl od personálu v hale má pod sakem místo roláku košili. Na krku jí visí stříbrný šperk.

„Vítejte, doktore Hille! Jsem Nova Irvingová, generální ředitelka společnosti Alfacent Industries. Děkuji, že jste se dostavil takhle rychle.“

Její hlas je překvapivě hluboký, stisk ruky pevný. Nova Irvingová má světlé rezavé vlasy stažené do culíku, opálenou pleť, jasně červenou růž na rtech, oči tak průzračně modré, že vypadají téměř neskutečně.

„Říkejte mi Martine,“ vyzve ji Hill. „Musím se přiznat, že mě opravdu zajímá, oč se jedná. Vaše asistentka mluvila v telefonu hodně záhadně…“

Žena ukáže na prosklenou konferenční místnost.

„Hned vám všechno vysvětlím. Posadíme se sem.“

Hill ji následuje, stále se opírá o berli.

V konferenční místnosti stojí oválný stůl, po obou stranách pět židlí. Z oken je výhled na celou severní část Lundu.

U stěny místnosti, blízko vchodu, se nachází busta, i ta je z černého skla. Je propracovaná detailněji než socha ve vstupní hale a představuje staršího muže s ostře řezanými lícními kostmi, vysokým čelem a pronikavým pohledem. Hill ho okamžitě pozná.

„Gunnar Irving. Můj otec.“ Nova teď hovoří stejným tónem jako Samuel v hale. Je v něm úcta, dokonce přímo obdiv.

Gestem Hillovi naznačí, aby se posadil. Pak usedne naproti němu a na stůl položí iPad.

Hill ztěžka klesne na židli a berli opře o stolní desku. Očekává, že mu Nova vysvětlí, proč ho pozvala, ale ona mu místo toho položí otázku.

„Martine, před několika lety jste byl s námi – myslím s Alfacentem i s rodinou – v kontaktu, viďte?“

„To je pravda,“ přikývne Hill. „Tehdy jsem psal kapitolu o Stjärneholmu a Gunnaru Irvingovi do své knihy Příběhy zapomenutých míst. Ale bohužel mi nikdo nechtěl poskytnout rozhovor ani mi nebylo umožněno navštívit Skalistý ostrov.“

„Já vím. V té době byla generální ředitelkou moje sestra Maud. Ona měla jiný přístup. Nazvala bych to tak, že byla zdrženlivější. Já vedu společnost transparentněji.“

Nova má přitažlivý a nakažlivý úsměv.

„Takže: kolik toho víte o Alfacentu, Martine?“

Hill si odkašle.

„No… Vím, že podnikáte v oblasti zdravotnických přístrojů. Chirurgické nástroje, chirurgické roboty a podobně. Jako jedni z prvních jste také přišli s analýzou DNA.“

„Ano,“ potvrdí Nova. „Ale vyvíjíme i lékařské produkty určené k voperování do lidského těla. Kardiostimulátory, implantáty, umělé srdeční chlopně…“

Zvedne jedno obočí o půl centimetru, jako by čekala, že na to Hill něco řekne. Hill je zmatený. Ví Nova o jeho titanové srdeční chlopni? Pokud ano, jak to souvisí s jeho návště-vou?

„Zmínil se o vás Eric Holst, předseda našeho představenstva,“ pokračuje Nova Irvingová. „Řekl nám, že jste s nasazením vlastního života zachránil z rukou únosce jeho vnučku Smillu. Přitom jste se s tím pak neběžel pochlubit do médií. Protože Erika jen tak něco neohromí, zaujal jste mě a nechala jsem si o vás vyhledat nějaké informace.“

Aniž počká na Hillovu reakci, zapne tablet.

„Martin Hill,“ čte z něj. „Třicet let, vyrůstal na různých místech Švédska. Nyní působí jako lektor na univerzitě v Lundu, přednáší o architektuře zanikajících budov. Studenti ho velmi uznávají, kromě toho je autorem bestselleru, knihy, která je svým způsobem biblí zájemců o fenomén zvaný urban exploration, tedy průzkum opuštěných budov a míst.“

Irvingová znovu nadzvedne obočí. Hill stále neví, co říct. Tahle situace mu připadá zvláštní, ale zároveň… ano, vzrušující. Tajemství, futuristická kancelářská budova, přehnaně vstřícný personál. A samozřejmě také samotná Nova Irvingová. Krásná, inteligentní, charismatická. Typ člověka, jenž dokáže během několika vteřin ovládnout celou místnost. Kontrast s nemocničním lůžkem, které právě opustil, nebo s děsivými vzpomínkami na Vyměňovačovu horu snad ani nemůže být větší.

„Kromě toho máte titanovou umělou srdeční chlopeň,“ pokračuje Nova. „Jednu z naší produkce, což znamená, že jste se stal – pokud to tak nazvu – členem alfacentské rodiny.“

„To jsem nevěděl,“ dostane ze sebe konečně něco Hill, na nic lepšího nepřišel.

Samozřejmě by se měl asi zeptat, jak Nova může mít takový druh důvěrné lékařské informace, ale neudělá to, v první řadě chce zjistit, kam se tenhle rozhovor ubírá.

„Martine, co ještě víte o naší společnosti?“

V Novině pohledu a jejím nenápadném úsměvu se něco skrývá, celou dobu to číhá v koutku jejích úst a prozrazuje to, že si ho testuje. Že nevyloží karty na stůl, dokud si nebude jistá, že Hill je ten pravý.

„Alfacent založil váš dědeček Bernhard Irving,“ začne odříkávat Hill. „Společnost se tehdy jmenovala All-Konserver a působila v potravinářském průmyslu. Bernhard vydělal během války a po ní spoustu peněz, koncem padesátých let ale společnost začala upadat.“

Odkašle si a vynechá důvody, proč k tomu došlo.

„V šedesátých letech převzal společnost váš otec Gunnar. Změnil její název na Alfacent, přešel na výrobu zdravotnické techniky a zavedl několik převratných vynálezů, které společnost v rekordně krátké době znovu postavily na nohy.“

Chce být zdvořilý, proto tady skončí. Jenže Nově to ne-stačí.

„A…,“ nakousne Hill. V Noviných očích zajiskří, jako by to měl být rozhodující moment.

Hill si dobře rozmýšlí slova. Vzápětí si uvědomí, že pokud si byli schopní zjistit informace o jeho umělé srdeční chlopni, Nova pravděpodobně ví i to, co přesně napsal o rodině Irvingových ve své knize.

„Gunnar, váš otec…,“ kývne ke skleněné bustě, „… tvrdí, že nápady na jeho vynálezy mu vnuklo setkání s mimozemšťanem, které v mládí zažil u Bernhardovy observatoře na Skalistém ostrově. Protože mimozemšťan údajně pocházel ze souhvězdí Alfa Centauri, Gunnar s požehnáním svého otce přejmenoval společnost na Alfacent. Tahle událost se pak stala základem pro spousty různých mýtů o vašem rodinném sídle Stjärneholm. Jeden z nich tvrdí, že Bernhard je tam pohřbený v podzemní hrobce, další hovoří o síti důlních chodeb, které vedou pod jezerem Mire až ke Skalistému ostrovu.“

Nova Irvingová si ho několik vteřin beze slova pozorně prohlíží.

A pak, bez sebemenšího varování, se jí na tváři objeví záhadný úsměv. Její rovné a bílé zuby ostře kontrastují s krvavě rudou rtěnkou.

„Hezky jste to shrnul, Martine!“ řekne a odsune od sebe tablet. „Hlavně tu část o mýtech. O společnosti i mé rodině se celé ty roky šíří neuvěřitelné množství nesmyslů. A to je vlastně důvod, proč jsem vás sem pozvala.“

Hill se napřímí.

„Společnost Alfacent zanedlouho oslaví sto let existence a Gunnarovi bude osmdesát,“ pokračuje Nova. „Já i představenstvo se domníváme, že by bylo při příležitosti obou těchto výročí vhodné vydat knihu o našem…“ Odmlčí se, patrně hledá správná slova. „… o naší bohaté historii. Knihu, která by vyvrátila všechny ty vylhané zkazky a zaměřila se na náš přínos lidstvu. Kdo jiný se pro tento úkol hodí víc než autor bestselleru a současně nositel jedné z našich chlopní? Ten, kdo už je obeznámen se společností i s rodinou. Kdo je navýsost důvěryhodný a zároveň diskrétní.“

Její úsměv je nyní o několik dalších stupňů hřejivější.

„Zkrátka tím chceme pověřit vás, Martine.“

„Aha…“ Hillovi se na pár vteřin zablokuje mozek.

„Samozřejmě můžete počítat se štědrým honorářem,“ pokračuje Nova. „A s neomezeným přístupem do archivu společnosti i rodiny na Stjärneholmu. Budete se tam moct ubytovat, abyste mohl nerušeně pracovat.“

„Moment…“ Hill začal opět uvažovat. „Zaprvé: mám své zaměstnání.“

Nova se zatváří pobaveně. „Pokud vím, budete nejméně do začátku semestru v příštím roce na nemocenské. Mluvili jsme s vedoucím vaší katedry. Nemá nic proti tomu, abyste mezitím psal.“

„Ne?“ Hill přejde, že Irvingová už kontaktovala jeho vedoucího, a rychle předloží další námitku.

„Ale jak sama vidíte, na nemocenské nejsem pro nic za nic. Moje pohyblivost je omezená a budu muset chodit na pravidelné lékařské prohlídky.“

Zvedne berli, aby tím svůj argument posílil.

„Stjärneholm má vlastní špičkovou kliniku,“ namítne Nova. „Můžeme vám poskytnout stálý lékařský dohled a rehabilitaci za použití nejnovějších léčebných metod.“

„Ehm…“ Hill si položí dlaň na krk.

Její nabídka mu opravdu lichotí. Kromě toho je tu ještě něco, co si Nova Irvingová plně neuvědomuje. Něco, co mu usilovně brání naslouchat námitkám jeho superega.

Nova se nakloní nad stůl. Přívěsek zavadí o jeho desku. Hill si teprve nyní všimne, že má tvar žabky. Protože zahlédne i část jejího výstřihu, raději rychle uhne pohledem.

„To není všechno. Samozřejmě budete mít možnost se osobně setkat s Gunnarem,“ pronese Nova tišším hlasem. „A navštívit starou observatoř na Skalistém ostrově. Splní se vám letitý sen. Od šedesátých let tam skoro nikdo nebyl. Všechno tam zůstalo, jak bylo. Pro urbexera to musí být něco naprosto výjimečného. Vy jste v tom kraji v době dospívání několik let žil, že?“

Její průzračně modré oči se znovu rozzáří.

Hill se zhluboka nadechne, čeká na další protest svého superega. Jeho rozum ale konečně uzná porážku.

Nahradil ho úplně jiný hlas, v hlavě mu tiše a vábivě šeptá:

… mohl bys navštívit starou observatoř na Skalistém ostrově.

Právě o tomhle jsi přece vždycky snil, ne?

Před sedmnácti lety

Je mu čtrnáct. Jeho rodina se znovu přestěhovala teprve před několika měsíci, tentokrát sem, do lesů na pomezí Smålandu a Skåne. Nikoho tu nezná, ale jako vždy se snaží co nejlépe zapadnout. Snaží se být společenský a zábavný. Snaží se najít si přátele a dělat, že neví, že mu někteří lidé říkají Negr Martin.

Některé dny jsou lepší než jiné.

Brzy si najde někoho, kdo je stejně zábavný a chytrý jako on. Alespoň to takhle tvrdí jeho máma. A protože ji nechce zarmoutit, neodporuje jí.

Všiml si dívky, která má sousední skříňku. Je vysoká a ramenatá. Zdá se mu, že se jí většina ostatních dětí ve škole trochu bojí.

Na Leo Askerové ho něco přitahuje. Začal přemýšlet, jak to udělat, aby se s ní blíž poznal.

Dnes večer ale na nic takového nemyslí.

Stojí na břehu, před ním se rozkládá takřka dokonale kulaté jezero Mire a v poměrně velké dálce se rýsuje rozeklaný obrys Skalistého ostrova.

Cesta autobusem sem byla dlouhá. Její součástí byly dva přestupy a pak docela namáhavá chůze ke skautské chatě, která je kromě Stjärneholmu jediným místem na břehu jezera Mire, kde není svah tak prudký, takže lze sejít až k vodě.

O lokalitě se dozvěděl v chatu s urbexery. Bernhard Irving a jeho syn Gunnar ho fascinují. Od chvíle, kdy se poprvé seznámil s historií jejich rodiny, strávil spoustu hodin v knihovně, aby si o Stjärneholmu, Skalistém ostrovu, dolu Hvězda a o observatoři přečetl všechno dostupné.

Několik lidí, kteří se zapojili do chatu, se vypravilo na stejnou cestu jako nyní on. Vydali se na břeh u chaty, ale nezjistili nic víc, než že se dál nedostanou. Na jezeře nejsou žádné lodě a Skalistý ostrov je od břehu vzdálený téměř kilometr. Jezero Mire má navíc téměř třicetimetrovou hloubku. Jeho voda je proto ledová i uprostřed léta a v podstatě se v ní nedá plavat.

A pokud by se někomu přece jen podařilo na ostrov doplavat, těžko by se probrodil na jeho břeh, aniž by si přitom odřel nohy a kolena, protože je tam plno ostrých skalních výčnělků a kamenů.

On tohle všechno ví. Je mu jasné, že se na ostrov nedostane.

Ale i tak mu cesta stála za to: může stát na břehu, dívat se dalekohledem a spatřit těsně nad korunami stromů kopuli Bernhardovy observatoře. Vidět na místo, o němž Gunnar Irving tvrdí, že se tam kdysi vznášelo a poté přistálo UFO.

Vystoupilo z něj prý černé stvoření se svítícíma rudýma očima, aby si s ním mohlo promluvit.

Stál na břehu už přes dvě hodiny. Přestávky si dopřál, jen když si dal svačinu a občas ulevil rukám od dalekohledu. Přestože jediné pohyby, které viděl, byly vrcholky stromů pohupující se ve větru a sem tam přeletěl nějaký pták, nechtěl promarnit ani vteřinu.

Právě se začalo stmívat. Na jezero padá tma, na obloze se objevují hvězdy.

Poslední pohled, pak bude muset odejít, pokud chce stihnout autobus.

Zvedne dalekohled a zaměří ho na temný obrys observatoře.

Pomalu s ním přejíždí po ostrově a dál po vodě směrem ke Stjärneholmu. Tam je podle diskusního fóra tajný tunel, který má spojovat ostrov s pevninou. Ale nikdo ho ještě nenašel. Možná je tam k prozkoumání celý komplex tunelů, také podzemní hrobka. Při pomyšlení na to se mu i teď, po dvou hodinách pozorování, trochu rozbuší srdce.

V dálce zahouká sova. Hrůzu nahánějící zvuk proletí nad jezerem, poté opět všechno utichne. Znovu přejede dalekohledem po ostrově a zastaví se u observatoře. Pozdrží se u ní ještě několik minut, na rozloučenou.

A pak, zrovna když to chce ukončit, má pocit, že něco vidí.

Něco, co ho přiková do země a kvůli čemu tam zůstane stát tak dlouho, že mu autobus ujede.

V následujících letech se pomalu přikláněl k myšlence, že se mu to tenkrát v noci jen zdálo. Že viděl něco, co vidět chtěl, protože zkrátka neměl jinou možnost.

Možná to tak skutečně bylo. Z hlediska logiky je to zdaleka nejlepší vysvětlení. Přesto malá část jeho já lpí na tom, co tehdy nad ostrovem – vysoko na obloze, přímo nad observatoří – spatřil. Co na tom, že to trvalo jen pár vteřin?

Jasný bílý záblesk světla, který se mihl a vzápětí zmizel.

Askerová

V malé kanceláři jako by bylo vydýcháno, vzduch se ani nepohne. Na stole před ní leží mobil a stále zobrazuje Martinovou esemesku. Její mozek se rozběhne na plné obrátky, přivede ji ovšem jen k jedinému: ráda by si promluvila s Martinem Hillem. On ví, jak vypadalo její dospívání. A právě on vymyslel pro jejího otce přezdívku.

Prepper-Per.

Její táta – pomatenec, který staví bunkry, shromažďuje zbraně, výbušniny a zásoby, protože se připravuje na armageddon. Muž, o němž si ještě před chvílí myslela, že s ním už nikdy nepřijde do styku. A on se jí teď najednou snaží vnutit se zpátky do života.

Pomalu si vyhrne rukáv košile. Jizva ji stále svědí, konečky prstů po ní přejede, po vytetovaných písmenech na ní.

Je jich celkem deset.

Resilience neboli odolnost.

Po chvíli ji díky tomuto rituálu jizva přestane svědit, hladina stresu klesne. Znovu si rukáv shrne dolů.

Je to, co Per říkal, vůbec pravda?

Zapne počítač. To, co se obvykle označuje jako policejní databáze, se ve skutečnosti skládá z řady různých systémů, z nichž některé jsou prastaré, a jiné dokonce předpotopní, ale všechny mají jedno společné: moc dobře nespolupracují ani mezi sebou, ani s uživatelem.

Po chvíli ťukání do kláves se jí podaří dostat se na soupis nově přijatých policejních hlášení. Rychle je prolétne. O mrtvole v okolí Farmy v nich nic není.

Vydechne, snaží se přemýšlet.

Byl Perův telefonát jen jeho způsob, jak si s ní zahrávat? Pokus o manipulaci? Askerová tuto teorii podrobí svému obvyklému postupu.

Tvrzení: Per jí lhal.

Otázka: Proč?

Odpověď: Aby ji naštval.

Otázka: Proč?

Odpověď: Protože si myslí, že tím může něco získat.

Otázka: Co?

Co by asi tak Per mohl získat? Kontaktoval ji po patnácti letech mlčení, jen aby ji naštval? Proč by jí tvrdil něco, co je pro ni snadno ověřitelné? A proč zrovna teď?

Znovu zvedne telefon a navolí krátké číslo centrály.

„Tady Askerová, Oddělení závažných trestných činů,“ řekne, jakmile hovor přijme jedna z operátorek. „Poslali jste auto na ten případ v lesích u Göinge? Tam, kde se našla ta mrtvola?“

Modlí se, aby si kolegyně na druhém konci linky neuvědomila, že už nepracuje v šestém patře a vede Oddělení ztracených duší v suterénu.

„Moment…“

Slyší údery do kláves.

„Ano,“ pokračuje operátorka. „Je to úplně nová věc, víme o tom necelou hodinu. Hlídka zůstává na místě. Můžu vás s ní rovnou spojit, jestli chcete.“

„To by bylo fajn, děkuju!“

Askerová se zamyšleně ušklíbne. Takže Per o mrtvole nelhal. Ale jak to, že ví, že byla objevena? A jak mohl vědět, že to na něj vrhne podezření?

Policista, který je na místě, přijme hovor okamžitě – mobil už měl snad u ucha.

„Tady Askerová, Oddělení závažných trestných činů,“ ohlásí se Askerová. „Slyšela jsem, že jste našli mrtvé tělo.“

„Ano, to je pravda.“ Mužův hlas zní překvapeně. „Ale já už mluvil s vaším kolegou. Říkal, že lidé od vás jsou na cestě.“

„Nejspíš jsme volali každý zvlášť a nedomluvili se. Můžete mi to prosím vás ještě jednou shrnout? Kde jste?“

„Kousek od severní hranice se Smålandem. Jmenuje se to tady Hultet. Zavolali nám dva mladíci z vesnice. Právě odklízeli starou skládku bioodpadu a narazili na tělo.“

Askerová si zmíněné místo v duchu představí. V minulosti kolem něj projela na kole nesčetněkrát. Nachází se u odbočky ze silnice, pouhých pět set metrů od vjezdu na Farmu.

„Jak jsem před chvílí řekl vašemu kolegovi, poškozeným je dospělý muž,“ pokračuje policista. „Stáří přibližně padesát… Leží na břiše, obličejem dolů. Víc není vidět, nechtěli jsme s ním zbytečně hýbat. Technici už jsou na cestě.“

„Jak dlouho tam podle vás ležel?“ vyzvídá Askerová.

„Těžko říct. Podle místního úřadu tady přestali ukládat bioodpad asi před patnácti lety, nebylo místo. Proto po poslední várce uzavřeli přístupovou cestu závorou. Teď se tu ale bude stavět elektrické vedení, a tak se území rozhodli vyčistit. Poškozený byl prý hned pod první hromadou, do které se zakousl bagr. Tou, co je nejblíž u závory.“

„Poslední hromada to tělo tedy zasypala?“

„Přesně tak. Nedokážu si představit, jak jinak by se to mohlo stát. Je to fakt velká hromada různého odpadu, nesjpíš z několika náklaďáků. Tělo je skoro přesně ve středu.“

„Čili poškozený tam ležel patnáct nebo i víc let?“

„Asi ano,“ odpoví policista. „Ale vypadá docela zachovale. Má pořád vlasy, oblečení je neporušené.“

„Můžete mi poslat fotky?“

„Je to vážně nutné? Kolega, se kterým jsem před chvílí telefonoval, mi říkal, že nám sem brzo někoho pošlete a…“

„Byla bych ráda, kdybyste mi nějaké fotky poslal hned teď,“ přeruší ho Askerová.

Zopakuje mu své číslo na mobil a pak čeká s očima upřenýma na displej telefonu.

Před patnácti lety ještě žila na Farmě s Prepper-Perem. Vybavuje si závoru u silnice i velké hromady odpadků za ní, míjela je cestou do školy. Mrtvola muže už tam tehdy nejspíš ležela.

Telefon asi po minutě zabzučí.

První snímek zachycuje bagr stojící vedle půl metru hluboké díry v zemi. Okolo ní a u lžíce bagru jsou vidět pořádné hromady částečně rozloženého bioodpadu. Větší i menší větve smíchané s hlínou, štěrkem a kamením. V pozadí zvednutá závora.

Další fotografie byla pořízena z větší blízkosti. Poškozený je kompletně oblečený. Leží na břiše s rukama podél těla, stále napůl zabořený do vlhké hmoty.

Na širokých zádech má nepromokavou nylonovou bundu modré barvy. Je vidět límec kostkované flanelové košile a nad ním zátylek s lepkavými chomáči vlasů.

Askerová si snímek několikrát přiblíží a zase oddálí. Zaostří na jednu z dlaní, která je vidět zřetelněji. Kůže na ní je špinavá, přitom ale nevykazuje žádné viditelnější známky rozkladu.

Policista má pravdu, tělo vypadá už na první pohled až příliš zachovale, ne jako mrtvola, která tam ležela patnáct nebo více let. Nicméně vzhledem k tomu, kde bylo tělo nalezeno, ji to zas tolik nepřekvapuje. Nízko položený terén východně od Farmy tvoří převážně mokřady. A ty mají nízký obsah kyslíku, což zpomaluje rozklad tkání i textilií. Tělo tedy opravdu může být tak staré, jak policista odhaduje.

Na fotografiích ji přesto cosi zneklidňuje. Nedokáže to přesně pojmenovat.

Netrpělivě vstane a vydá se do kuchyňky pro hrnek kávy. U jednoho ze stolků sedí Virgilsson, Růže a Zafer a o něčem zřejmě zapáleně diskutují. Jakmile vstoupí Askerová, okamžitě ztichnou.

„Právě jsem jim sdělil tu milou novinku…,“ řekne Virgilsson s jedním ze svých želvích úsměvů. Károvaný pulovr, který nosí přes košili, hraje tolika barvami, že vypadá jako televizní monitor. „… že odteď nastálo povedete naše Oddělení zdrojů.“

„To je fajn,“ poznamená Růže. Vydechne přitom, takže to zní, spíš jako kdyby se ulekla.

Naopak Zafer je jako obvykle o pět decibelů hlučnější.

„Gratuluji,“ řekne a upraví si brýle, které mají na konci každé nožky připevněné naslouchátko.

„Děkuju,“ řekne Askerová. „Attila tu není?“

„Ne…“ Virgilsson si vymění pohled s ostatními. „Kent marodí. V tuhle dobu je to u něj normální.“

„Přesně tak,“ přidá se Růže a nadechne se přitom. Navíc se smutně pousměje.

Askerová si nalije do hrnku kávu. Asi by se měla ohledně Attily vyptávat víc, jenže zdravotní péče o zaměstnance policie ji právě teď nezajímá.

„Tak co říkáte? Není čas se vrátit do práce?“

Virgilsson vstane, čímž přiměje ostatní dva, aby se také zvedli. Skoro to vypadá, že měli strach, aby si k nim Askerová nepřisedla; to ona ale neměla v plánu.

„Růže,“ řekne Askerová přesně ve chvíli, kdy se drobná žena chystá opustit místnost. „Potřebovala bych s něčím pomoct.“

Růže, jejíž pravé jméno zní Gunilla Rosénová, následuje Askerovou do její kanceláře. Cestou si nervózně uždibuje žmolky z rukávu svetru.

Askerová vidí, že se Virgilsson zastavil u poštovních přihrádek, předstírá, že listuje nějakými papíry, a současně po nich nenápadně pokukuje. Jakmile uvede Růži do své kanceláře, pečlivě za sebou zavře dveře.

„Potřebovala bych, abyste se mi podívala do databází.“

„Aha…,“ vydechne Růže.

„Muž mezi čtyřicítkou a šedesátkou, patnáct let pohřešovaný. Poměrně dobře stavěný, tmavé polodlouhé vlasy. V době zmizení měl na sobě pracovní oblečení. Je možné, že mohl mít nějakou spojitost s oblastí na hranci Skåne a Smålandu.“

„Aha,“ zopakuje Růže. „To mi tedy nedáváte moc výchozích informací…“

„Já vím,“ potvrdí Askerová. „Ale taky vím, že jste v hledání v databázových systémech jednička. Vlastně neznám nikoho, kdo by vám mohl aspoň trochu konkurovat.“

„Vážně?“ Růže je v rozpacích, uždíbne si ze svetru další žmolek. Na chválu očividně není zvyklá.

„A jako vždycky si to necháme jen pro sebe, ano? Tahle záležitost se nijak netýká nikoho v téhle budově ani mimo ni. Dokonce ani Virgilssona. Rozumíme si?“

Askerová se na Růži významně zadívá.

„Samozřejmě,“ zamumlá žena nevelké postavy.

„Děkuju. Jestli nám bude přát štěstí, možná by pak z toho mohla být malá pozornost pro vašeho přítele ze Sydsvenskan.“

Askerová nerada prozrazuje cokoli médiím, ale Růžino poblouznění reportérem z redakce Sydsvenskan, o němž se všeobecně ví, že je gay, je jedním z mála trumfů, s nimiž může hrát.

Růže se rozzáří. „Hned jdu na to!“

Askerová si hned po Růžině odchodu znovu prohlédne fotografie. Přibližuje si obsah jedné složky po druhé, pohrává si s kontrastem a barvami. Snaží se najít další vodítka, která by jí napověděla, co mohl být mrtvý muž zač, případně proč má pocit, že jí něco uniká.

Z vlhké země mezi mužovými koleny čouhá cosi hranatého. Askerová si to co nejvíc přiblíží a přepne fotografii do černobílého režimu. Pozorně si to prohlédne, rozezná roh něčeho, co se zdá být vyrobené z kůže.

Opět zavolá policistovi, který je na místě činu.

„To jsem zase já, Askerová z Trestných činů,“ řekne poté, co muž přijme hovor. „Na fotce to vypadá, že mezi koleny poškozeného je něco zahrabané. Mohla by to být peněženka. Mohl byste se na to jít podívat?“

„Moment.“

Jeho hlas zní ustaraněji než minule. Askerová slyší mumlání hlasů, škrábání a pár pípnutí. Příliš pozdě si uvědomí, že muž ji přepnul jinam.

„Ahoj, Leo,“ pronese na druhém konci linky Jonas Hellman. Askerová potlačí nadávku, kterou má na jazyku. „Pokud je mi známo, z Oddělení závažných trestných činů jsi byla převelena před několika týdny.“

Mluví pobaveným tónem, jako by si situaci užíval, o čemž ona nemá pochyb.

„Kromě toho jsi nedávno odmítla nabídku se tam vrátit,“ pokračuje Hellman. „Proto jistě chápeš, že mě trochu udivuje, když slyším, že obvoláváš kolegy a tvrdíš jim, že u nás pořád děláš!“

Askerová se nadechne. Zvažuje, že telefon jednoduše položí.

„Řekněme to takhle,“ pokračuje Hellman. „Tenhle tvůj malý úlet budu považovat za přešlap při plnění služebních povinností. Jsi dobrá policistka, Leo. Vždycky jsem si to myslel. A v případu Smilly Holstové sis vedla dobře.“

Jeho hlas se mění, začne být ostřejší.

„Ale taky jsi byla natolik hloupá, že jsi mou velmi velkorysou nabídku odmítla. Místo práce pro mě ses rozhodla, že radši zůstaneš dole v Oddělení zdrojů, mezi těmi exoty a nesmyslnými případy! Takové odmítnutí těžko můžu nebrat osobně, zvlášť po tom, co…“

Hellman větu nedopoví, ale Askerová to stejně slyší.

… zvlášť po tom, co mezi námi kdysi bylo.

„Takže, Leo,“ pronese Hellman s přehnaným klidem. „Odteď se budeš od mého oddělení i od našich případů držet sakra daleko. Jasný?“

Askerová se nadechne, chce něco říct, cokoli, jen aby Hellman neměl poslední slovo.

Jenže on už mezitím zavěsil.

Skleněný muž

První týdny po probuzení jsou nesmírně bolestivé.

Jeho tělo musí být zbaveno některých tekutin, jiné musejí být doplněny.

Měřeno, váženo, propichováno – musí cvičit, aby znovu získal sílu.

Výživa, léky, cvičení, testy, vyšetření.

Nekonečný bolestivý koloběh, který musí absolvovat. Teprve pak se osvobodí.

Teprve pak s ním bude Otec spokojen.

Proto se ovládá. Poslouchá, vyčkává.

Touží po návratu do temnoty a podsvětí.

Do vlhka a chladu. Do tajných komnat, kam nikdy nedosáhne světlo.

S tím, jak nabírá sílu, v něm začíná sílit i něco jiného. Důvěrně známý pocit neklidu.

A hladu.

Hill

Hill po návratu do svého bytu ze všeho nejdřív vyhledá knihu Příběhy zapomenutých míst.

Jednu dobu se hodně zajímal o historii rodiny Irvingů a chystal se o nich napsat knihu. Možná také přijít na vysvětlení záblesku světla, který nad ostrovem kdysi zahlédl.

Zkoušel si namlouvat, že to třeba byl jen meteorit, meteorologický balon, nebo možná jen světlo z letadla, jež představivost náctiletého kluka přetvořila v něco jiného. Přesto byl myšlenkou dostat se na Skalistý ostrov a do observatoře doslova posedlý. Toužil zjistit, jestli je na všech těch zkazkách něco pravdy.

Jenže poté co se mu nepodařilo na místo získat přístup ani nedostal možnost vyzpovídat členy rodiny, jako by to celé vyšumělo do ztracena. Přestože měl v počítači plno rešerší a různých nepotvrzených informací, nakonec musel všechno shrnout do jediné chabé kapitoly v Zapomenutých místech. Byl z toho natolik rozčarovaný, že ji od té doby nečetl.

Po dnešní schůzce si musí připomenout, co vlastně tehdy napsal. Ztěžka usedne na pohovku a nalistuje v knize kapitolu nazvanou „Důl Hvězda a observatoř na Skalistém ostrově“.

Jezero Mire je svým způsobem jedinečné, čte. Rozkládá se přímo na hranici mezi Skåne, Blekinge a Smålandem, má téměř dokonale kruhový tvar a je velmi hluboké. V jeho středu se nachází Skalistý ostrov, rovněž jedinečný, neboť je tvořen převážně ryolitem, vzácnou horninou, jež vzniká pouze při velmi vysokých teplotách. Geologové se proto víceméně shodují, že jezero je kráterem vzniklým při obrovské sopečné erupci, k níž došlo přibližně před padesáti miliony let.

Po tomto textu následuje snímek pořízený z dronu, kulaté tmavé jezero obklopené svahy porostlými jehličnany. Uprostřed jezera leží kruh – plochý ostrov, rovněž zalesněný.

Existuje však ještě jedna verze, s níž ale přišli spíše místní obyvatelé. Říká se, že kráter, jezero i ostrov vznikly po dopadu meteoritu. Touto teorií byl posedlý výrobce potravin Bernhard Irving, málem ho přivedla na mizinu.

Další fotografie, tentokrát černobílá. Padesátiletý muž s řídkými vlasy, s kozí bradkou a tmavými brýlemi. Dívá se vpravo od objektivu, což mu dodává zasněný výraz.

Bernhard Irving slýchal legendu o meteoritu už od dětství. Představa, že vesmírný kámen mohl putovat miliony let chladem a tmou, aby svou pouť ukončil právě v těchto lesích, ho doslova fascinovala. Díky majetku, který nabyl v potravinářském průmyslu, začal věnovat stále více času tomu, aby dokázal pravdivost této legendy.

Zakoupil Skalistý ostrov a velkou část pozemků kolem jezera a nechal tam vybudovat důl, jejž pojmenoval Hvězda.

Rovněž si na střeše těžní věže nechal postavit observatoř. Tato oblast je řídce osídlená a kráter má takový tvar, že ho ruší jen minimum umělých zdrojů světla. Díky tomu jde o mimořádně vhodné místo pro pozorování hvězd.

Ryolit vytěžený v dole použil Bernhard Irving na stavbu svého rodinného sídla Stjärneholm, které se nachází na jižním břehu jezera. Skutečným důvodem k vyhloubení šachty byla nicméně snaha o nalezení zbytků meteoritu. Bernharda, přesvědčeného, že ho lze stále nalézt kdesi hluboko pod hladinou jezera, by takový objev učinil nesmrtelným.

I další snímek je černobílý. Skupinová fotografie s asi deseti muži. Většina v hornických pracovních kombinézách, na hlavě mají přilbu, stojí vedle sebe před plechovou fasádou.

Doprostřed se postavil Bernhard Irving, široce se usmívá a drží kolem ramen důlního inženýra, menšího muže s kulatými brýlemi, který má pod kombinézou košili a kravatu a v jedné ruce drží lepenkovou podložku na psaní. V pozadí jsou vidět sloupy betonové věže skrývající v sobě důlní výtah.

Zaměstnanci dolu Hvězda v roce 1956, hlásá popis snímku.

Hill otočí stránku a čte dál.

Geologové i astronomové teorii Bernharda Irvinga zcela zavrhli. Objevily se i zvěsti, že v dole byl nalezen obsidián, známý také jako vulkanické sklo. Vzniká při sopečných erupcích a jeho údajné nálezy byly jasným důkazem, že Irvingova teorie meteoritu je mylná a že vyhazuje peníze na projekt předem odsouzený k nezdaru.

Bernhard Irving varování nedbal. Jeho posedlost vesmírem přerostla až v mánii, jež měla později tragické následky.

Po závalu ve Hvězdě v roce 1965, při němž zahynuli tři lidé, byl důl nucen zavřít. Společnost i rodina Irvingových se ocitly na pokraji krachu. Bernhardův syn Gunnar pak otce nečekaně přesvědčil, aby se vzdal funkce generálního ředitele, a ve svých dvaadvaceti letech se sám ujal vedení rodinného podniku.

Další fotografie, tentokrát barevná. Mladý Gunnar Irving. Ostře řezaná tvář, pronikavý pohled. Text pokračuje krátkým popisem, jak Gunnar společnost přeorientoval na oblast lékařské technologie.

Vůbec první Gunnarův patent se týkal skalpelu vyrobeného z úlomků obsidiánového skla. Totéž sklo, které málem zruinovalo Bernharda, jako by řízením osudu rodinu i její společnost zachránilo.

Gunnar tvrdil, že tento a další převratné nápady dostal po setkání s mimozemšťanem v observatoři na Skalistém ostrově. S obrovským černým stvořením se svítícíma rudýma očima.

Hill by si býval s Gunnarem o daném setkání rád popovídal, ale ani tohle se mu nepodařilo. Gunnar Irving neposkytuje žádné rozhovory mnoho let.

Poslední část kapitoly se zabývá Stjärneholmem a provází ji snímek ponuré budovy v nezvyklém architektonickém stylu, umístěné v rozlehlém parku.

Stjärneholm zůstává v majetku rodiny. Svérázná architektura stavby bývá popisována jako eklektická směs gotiky a futu-rismu.

V areálu je pohřben Bernhard Irving, který zemřel v roce 1996. Proslýchá se, že odpočívá v hrobce, kterou si sám navrhl, ovšem to se nikdy nepotvrdilo. Totéž platí o informacích o systému tunelů, jež mají údajně spojovat Stjärneholm se Skalistým ostrovem.

Gunnarův příběh o setkání s mimozemšťanem čas od času vyvolal vlnu návštěv této oblasti, během nichž se sem sjížděli turisti se zájmem o UFO.

Poslední taková vlna nastala v roce 2001, tedy v roce, kdy by se Bernhard dožil stovky. Na obloze byl zaznamenán světelný úkaz, následovaný mohutným třeskem. V kraji to vyvolalo velké vzrušení. Zjistilo se, že šlo o bolid, neobvykle jasný meteorit, jenž proletěl atmosférou těsně nad jezerem.

Kapitolu uzavírá další letecký snímek, tentokrát detail Skalistého ostrova. V jeho středu, v jinak husté zeleni, lze vidět dvě rezavě zbarvené střechy z vlnitého plechu a vedle nich obrovskou betonovou těžní věž s výtahem a otevřenými stěnami. Vzdáleně připomíná středověkou strážní věž. Na samém vrcholu ční tmavá kopule.

Na nedalekém Skalistém ostrově dodnes stojí důlní budovy a Bernhardova observatoř. Ostrov je vzhledem k přírodním podmínkám velmi špatně přístupný a je zakázáno se na něm vylodit. Hrozí tam totiž sesuvy půdy a propady starých důlních chodeb vedoucích pod ostrovem.

Hill od snímku nemůže odtrhnout oči. Nova Irvingová se trefila naprosto přesně: na Skalistý ostrov myslí už od dob, kdy byl náctiletý kluk. Příslib návštěvy ostrova, pobytu na Stjärneholmu a také rozhovoru se samotným Gunnarem Irvingem – to všechno bohatě stačilo, aby během své krátké schůzky její nabídku přijal bez dalšího váhání.

Dalším důvodem jeho souhlasu je, že se na něco potřebuje zaměřit. Musí mít cosi, co by ho odvedlo od myšlenek na děsivou Vyměňovačovu horu i na to, jak se tehdy ocitl tváří v tvář smrti.

Zkoumání tajemství rodiny Irvingů je přesně tím lékem, který aktuálně potřebuje.

Hill zavře knihu a odloží ji na stolek. Teprve teď si vzpomene, že slíbil Leo, že jí zavolá, a zvedne se a vytáhne telefon.

Askerová přijme hovor okamžitě.

„Můžu se u tebe zastavit na kafe?“ zeptá se, aniž by ho nejdřív pozdravila. „Něco se stalo.“

Askerová

„Takže Prepper-Per se zničehonic objevil a chce, abys mu pomohla vyhnout se vězení? Aby nešel sedět za vraždu?“

„Hm.“

Sedí s Martinem v jeho kuchyni, u stolu se strohým designem, který se vůbec nehodí k ostatním kusům nábytku v bytě. Uvařila kávu a připravila sendviče a on už jí stihl vysvětlit, že není tak pohybově omezený, jak vypadá, což je lež. Askerovou každopádně těší, že ho vidí na nohou, a ne na nemocničním lůžku. Kromě toho se jí zdá, že je dobře naložený – tedy alespoň takový byl, dokud mu neřekla o telefonátu svého táty.

„Sakra, Leo…,“ povzdechne si Martin. „Vidíš a já si myslel, jaký zažívám nečekaně vzrušující den. Gratuluju, vyhrála jsi o parník!“

„Děkuju!“

Askerová se navzdory vážnému tématu nedokáže neušklíbnout. Je to její první návštěva u něj. Další nejistý krok v jejich dospělém vztahu. Jako teenageři byli nejlepšími přáteli. Pak se na mnoho let odloučili, nebyli vůbec v kontaktu. Bez případu Holstová by se možná už znovu nesetkali. Je moc šťastná, že k tomu došlo.

Právě díky Martinovi se odvážila odpoutat od Prepper-Pera. Martin jí tím současně zachránil život. Třeba mu to jednou poví. Ale dnes večer ne. Dnes jí bude stačit tenhle drobný krůček v podobě návštěvy jeho bytu.

„Tak co budeš dělat?“ zeptá se Hill.

„Vážně nevím. Per ví, co je ten mrtvý zač, ale nechce mi to říct. Volal ze skrytého čísla, takže mu nemůžu zavolat zpátky. Musela bych za ním zajet na Farmu.“

„To přece neuděláš!“ vyhrkne Martin.

„Ne, to fakt nehrozí.“

„Chápu…“

Několik vteřin je ticho, oba pijí kávu.

„Přesně tak.“

Nalije jim kávu.