Přeložila Zdeňka Zvěřinová

Tato kniha je beletrie. Jména, postavy, místa i události jsou výplodem autorčiny fantazie nebo jsou použity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už živými, či mrtvými, je čistě náhodná.

THE MYSTERY GUEST

Copyright © 2023 by Nita Prose Inc.

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2024

ISBN 978-80-284-0016-3

Obsah

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Dvatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Epilog

Poděkování

Paulovi, mému otci

Prolog

Kdysi mi babička vyprávěla příběh o pokojské, kryse a lžičce. Zněl asi takhle:

Žila byla jedna pokojská, která pracovala u bohatých šlechticů na zámku. Uklízela jim. Vařila jim. Neustále je obskakovala.

Právě pro své pány dusila výživný pokrm z masa a zeleniny, když si hraběnka s opovržlivým ohrnutím nosu postěžovala, že jí chybí stříbrná lžička. Pokojská si byla jistá, že ji položila vedle hraběnčiny misky, ale když se tam podívala, na vlastní oči uviděla, že je lžička pryč.

Nastokrát se omlouvala, ale hraběnku to neobměkčilo, a neobměkčilo to ani hraběte, který se rozzuřil, běsnil a obviňoval služebnou z toho, že je obyčejná zlodějka, která jim krade stříbro.

Nechali ji násilím vyvést ze zámku, ale ještě předtím jí maso, které tak pečlivě připravovala, hodili na bílou zástěru, kde po něm zůstala ostudná skvrna, kterou se už nikdy nepovedlo vyprat.

Mnoho let po smrti hraběte a hraběnky, když už naše ubohá zdiskreditovaná pokojská dávno začala nový život, byli k renovaci zámku najati stavitelé, kteří ji náhodou znali. Vytrhali podlahu v jídelně a objevili tam hnízdo, které obsahovalo mumifikované tělíčko krysy a vedle něj stříbrnou lžičku.

První kapitola

Moje milovaná babička, zkráceně babi, pracovala celý život jako pokojská. Jdu v jejích stopách. Pochopitelně je to řečnická figura. Doslova v jejích stopách jít nemůžu, protože žádné nemá, aspoň teď už ne. Zemřela před více než čtyřmi lety, když mi bylo pětadvacet (tedy čtvrt století), a už předtím přestala chodit na procházky, protože k mému zděšení náhle těžce onemocněla.

Hlavní smysl tkví v tom, že je mrtvá. Zemřela, ale já na ni nezapomenu, nikdy. Teď kráčím v jejích stopách a stále jsem své drahé zesnulé babičce nesmírně vděčná, protože to ona ze mě udělala, co jsem.

Právě babička mě naučila všechno, co znám, například jak leštit stříbro, jak číst v knihách i v lidech a jak si uvařit šálek dobrého čaje. Jen díky ní jsem povýšila v kariéře pokojské v Regency Grandu, pětihvězdičkovém butikovém hotelu, který se pyšní sofistikovanou elegancí a patřičnou etiketou moderní doby. Věřte mi, že jsem začala úplně odspoda a na tuto velkolepou pozici jsem se postupně vypracovala. Jako každá pokojská, která kdy prošla lesklými otáčivými dveřmi Regency Grandu, jsem nastoupila na pozici zaučující se pokojské. Nyní však, pokud ke mně popojdete blíž a přečtete si mou jmenovku – příhodně umístěnou nad mým srdcem –, uvidíte na ní velkými tiskacími písmeny

MOLLY

tedy moje jméno a pod ním malým ozdobným písmem:

Hlavní pokojská

Ráda bych vám vysvětlila, že není žádná maličkost stoupat po společenském žebříčku v pětihvězdičkovém butikovém hotelu. Přesto vám mohu s velkou hrdostí oznámit, že toto vznešené postavení zastávám už nepřetržitě tři a půl roku, což dokazuje, že nejsem žádná pochybná existence. Ředitel hotelu pan Snow o mně nedávno řekl na jedné schůzi před všemi členy personálu: ”Molly je zaměstnankyně, která si zaslouží naši vděčnost.“

Odjakživa jsem měla potíže porozumět skutečnému významu, který se skrývá za slovy, ale už jsem se v chápání toho, jak se lidé vyjadřují, dokonce i ti cizí, hodně zlepšila. Proto vím, co si teď myslíte. Že je moje práce podřadná, že jde o pozici, za kterou bych se měla stydět, a ne být na ni hrdá. Nepřísluší mi radit vám, co si máte myslet, ale PMSN (což znamená podle mého skromného názoru) se zcela mýlíte.

Odpusťte. To vyznělo kapánek nevlídně. Když ještě žila moje babička, radila mi, jak si mám vyložit tón hlasu, a vysvětlovala mi, kdy mě někdo pravděpodobně uráží. Ale je tu jedna zajímavost – přestože zemřela, stále slyším v hlavě její hlas. Není zvláštní, jak může být člověk přítomen i po smrti, stejně jako byl ve skutečném životě? Poslední dobou o tom často přemýšlím.

Chovej se k druhým tak, jak by sis přála, aby se oni chovali k tobě.

Všichni jsme stejní, jen každý jinak.

Nakonec všechno dobře dopadne. A pokud to dobře nedopadlo, pak ještě není konec.

Díkybohu že stále slyším babiččin hlas, protože dnešek nebyl dobrý den. Vlastně byl ten nejhorší, jaký jsem přibližně za čtyři roky zažila, a babiččina moudrá slova mi dodávají sílu současné ”situaci“ čelit. Když říkám ”situaci“, nemyslím tím definici ve slovníku, která znamená ”okolnosti“ nebo ”stav událostí“, ale to, co tím termínem označuje ředitel hotelu pan Snow – ”problém kolosálního rozsahu s omezenými možnostmi řešení“.

Nebudu přikrášlovat něco, co je opravdu obrovská tragédie – dnes dopoledne zemřel na podlaze naší čajovny slavný muž. Moje dobrá přítelkyně Angela, hlavní barmanka v naší hotelové restauraci a grilu Social, shrnula tu ”situaci“ slovy: ”Molly, do roztočeného ventilátoru právě narazil obrovský pytel sraček.“ Protože mám Angelu moc ráda, odpustím jí, že použila SSNK – sprosté slovo nejvyššího kalibru. Také jí odpustím, že je nezdravě posedlá podcasty o skutečných kriminálních případech, což by mohlo vysvětlovat, proč ji tak mimořádně vzrušilo, že přímo v našem hotelu skonala VIP osoba.

Dnes měl být v Regency Grandu mimořádný den. Světově proslulý spisovatel J. D. Grimthorpe, autor bestselerů ověnčený rozmanitými oceněními, mistr detektivek s dvaceti romány na kontě, se chystal v naší nedávno zrestaurované majestátní čajovně pronést veledůležitý projev.

Od časného rána všechno probíhalo zcela hladce. Pan Snow mě pověřil, abych uvařila čaj, a i když to udělal hlavně proto, že ještě nenajal personál pro mimořádné události, který by měl provoz čajovny na starosti, věděla jsem, že babička by byla hrdá, kdyby mě viděla, jak přebírám nové profesní povinnosti, ačkoliv ve skutečnosti mě samozřejmě neuvidí, protože je mrtvá.

Dnes jsem na svou směnu přišla brzy, úhledně jsem upravila elegantní novou místnost a připravila čajový servis pro pětapadesát hostů (přesně), kteří dostali propustky VIP. Mezi ně patřily početné členky literárního spolku DLASK – Dámské literární asociace senzačních knih, které si už několik dní před událostí zarezervovaly pokoje ve čtvrtém patře. Týdny se po celém hotelu ozvěnou rozléhalo šuškání a domněnky. Proč chce J. D. Grimthorpe, samotářský spisovatel, který si až do nynějška urputně střežil soukromí, najednou učinit veřejné prohlášení? Hodlá pouze propagovat novou knihu? Nebo se chystá oznámit, že napsal svou poslední?

Jak se ukázalo, tu poslední už rozhodně napsal, ačkoliv jsem přesvědčená, že to pro něj bylo stejně velké překvapení jako pro všechny ostatní, kdo před sedmačtyřiceti minutami přihlíželi, jak se v čajovně hroutí na podlahu se vzorem rybí kosti.

Chvíli předtím než vyšel na jeviště, VIP fanoušci záhad, sečtělí vědátoři i reportéři šuměli očekáváním. Místnost prosycovala kakofonie klábosení a pronikavého cinkání stříbrných příborů, zatímco hosté si dolévali šálky s čajem a cpali do úst poslední jednohubky. Jakmile však vstoupil J. D. Grimthorpe, ve vteřině se rozhostilo ticho. Spisovatelova vytáhlá, ale impozantní postava se tyčila na pódiu, karty s poznámkami v rukou. Všichni ho pozorovali, jak si několikrát odkašlal.

”Čaj,“ pronesl do mikrofonu a pokynutím ruky požádal o šálek. Díkybohu jsem byla informována o jeho specifických potřebách a předem se obrátila na kuchyňský personál, aby připravil servírovací stolek přesně podle jeho přání – s medem, bez cukru. Zaučující se pokojská Lily, kterou jsem pověřila vším, co souviselo s přípravou čaje pana Grimthorpa během jeho pobytu, chvatně přešla do akce. Roztřesenýma rukama nalila slavnému spisovateli šálek a spěšně ho donesla k pódiu.

”Takhle ne,“ zavrtěl hlavou, když od ní převzal šálek, sestoupil z jeviště a osobně došel k pojízdnému servírovacímu stolku. Z dózy na med sundal stříbrné víčko, lžičkou z nádobky si nabral dva obrovské kopečky zářivě žlutého medu a vmíchal si je do čaje, přičemž lžička při dotyku s okrajem šálku tlumeně zacinkala. Lily, která rychle popošla dopředu, aby ho obsloužila, najednou vůbec nevěděla, co si má počít dál.

Celá místnost přihlížela, jak pan Grimthorpe zvedl šálek, dlouze se napil, pak polkl a vzdychl. ”Zahořklý muž potřebuje víc medu,“ vysvětlil, což v davu vyvolalo tlumený smích.

Nedůtklivost pana Grimthorpa byla už dlouho charakteristickým rysem jeho věhlasné osobnosti a ironií bylo, že čím hůř se choval, tím víc podle všeho prodal knih. Kdo by zapomněl na ten neblaze proslulý okamžik, který se před několika lety prohnal YouTubem jako virová nákaza? Tehdy jeden zanícený fanoušek (kardiochirurg, který šel nedávno do důchodu) přistoupil ke spisovateli a sdělil mu: ”Chci se pokusit napsat román. Můžete mi s tím nějak pomoct?“

”Můžu,“ přisvědčil pan Grimthorpe. ”Hned jakmile mi půjčíte skalpel. Rád bych se pokusil o operaci srdce.“

Dnes ráno jsem si na to video vzpomněla, když pan Grimthorpe nasadil lstivý úsměv, loudavým krokem došel na pódium, kde do sebe hodil několik hlubokých doušků oslazeného čaje, a pak položil šálek na zem před sebe a pohlédl na zbožňující dav. Vytáhl karty s poznámkami, ztěžka se nadechl a za mírného pohupování ze strany na stranu konečně spustil.

”Určitě všichni přemýšlíte, proč jsem vás sem dnes svolal,“ začal. ”Jak víte, raději slova píšu, než říkám. Moje soukromí bylo dlouho mým útočištěm a osobní minulost zůstávala zastřená tajemstvím. Ale ocitám se v choulostivém postavení, kdy před vámi, moji příznivci a obdivovatelé, navzdory dlouhé a legendární pověsti musím odhalit své slabiny – což prosím berte jako slovní hříčku.“

Na okamžik se odmlčel a očekával smích, který v pravý čas přišel. Zachvěla jsem se, když přejížděl pronikavýma očima po místnosti, jako by někoho nebo něco hledal.

”Uvidíte,“ pokračoval, ”že chovám tajemství, které vás nepochybně překvapí.“

Náhle se odmlčel. Položil si jednu ruku s dlouhými prsty na límec, jako by se ho marně snažil uvolnit. ”Pokouším se vám povědět…,“ zasípal, ale z jeho hrdla už žádná další slova nevyšla. Otevřel a opět zavřel ústa. Najednou působil velmi vratce, jak se vpředu na pódiu stále dramatičtěji kymácel ze strany na stranu. Jediné, na co jsem v tu chvíli dokázala myslet, byla zlatá rybka, kterou jsem jednou v obchodě s domácími mazlíčky viděla vyskočit z akvária a ležet na podlaze, kde mrtvičně lapala po dechu.

Pan Grimthorpe znovu uchopil svůj šálek s čajem a napil se. A pak se, dřív než tomu kdokoliv stačil zabránit, zčistajasna sklátil a zřítil se z pódia do davu, kde spadl přímo na Lily, mou nešťastnou zaučující se pokojskou. S hlasitým žuchnutím spočinuli společně na zemi, přičemž se porcelánový šálek roztříštil v nespočet střepů ostrých jako břitva a lžička na podšálku nevýrazně cinkla o podlahu se vzorem rybí kosti.

Rázem se rozhostilo ticho. Nikdo nemohl uvěřit, co se jim právě odehrálo před očima. Pak vypukla panika a všichni – fanoušci, hosté, portýři i učení vědátoři – se nahrnuli do přední části místnosti.

Ředitel hotelu pan Snow se shrbil nad levým bokem pana Grimthorpa a poplácal ho po rameni. ”Pane Grimthorpe! Pane Grimthorpe!“ opakoval znovu a znovu. Slečna Serena Sharpová, osobní sekretářka pana Grimthorpa, se objevila po jeho pravici a položila svému zaměstnavateli na krk dva prsty. Lily, moje zaučující se pokojská, se zoufale snažila vykroutit zpod spisovatelova těla. Napřáhla jsem paži, abych jí pomohla, a ona mě popadla za ruku. Zatáhla jsem a přisunula ji k sobě.

”Udělejte místo! Ustupte!“ volala osobní sekretářka pana Grimthorpa, zatímco do sebe fanoušci a VIP hosté strkali.

”Zavolejte sanitku! Okamžitě!“ zavelel pan Snow svým nejautoritativnějším hlasem. Číšníci, hosté, hoteloví poslíčci i recepční se rozprchli do všech směrů.

Byla jsem u té ”situace“ natolik blízko, že jsem slyšela, co slečna Serena Sharpová řekla, když odtáhla prsty z Grimthorpova krku.

”Bohužel je příliš pozdě. Je mrtvý.“

Druhá kapitola

Stojím v kanceláři pana Snowa a držím šálek čerstvě uvařeného čaje. Třesou se mi ruce a srdce zběsile tluče. Podlaha pod mýma nohama se naklání, jako bych byla na pouti ve strašidelném domě, což rozhodně nejsem.

Ten čaj není pro mě. Je pro Lily Finchovou, kterou jsem přijala před třemi týdny – drobnou a tichou Lily s vlasy po ramena černými jako uhel a vyplašenýma očima. Právě v tuto chvíli se třese na kaštanově hnědé kožené židli a po tvářích jí tečou slzy. Přivádí mě to zpátky do doby, kdy jsem sama seděla na stejné židli, kde je teď Lily, a ustrašeně jsem čekala, až o mém osudu rozhodnou jiní.

Stalo se to přibližně před čtyřmi lety. Uklízela jsem střešní apartmá, když jsem narazila na hosta, o kterém jsem si myslela, že jen tvrdě spí, avšak ani ti nejtvrdší spáči nepřestávají zcela dýchat. Rychlé zkontrolování pulzu pana Blacka odhalilo, že ve skutečnosti leží v posteli v hotelovém pokoji mrtvý – dočista mrtvý. A i když jsem od té chvíle dělala, co jsem mohla, abych se s tou nanejvýš neobvyklou ”situací“ vyrovnala, všechny prsty najednou ukazovaly na mě jako na vražedkyni. Mnozí v mém okolí – včetně policie a znepokojivého počtu mých kolegů – předpokládali, že jsem pana Blacka zavraždila já.

Jsem pokojská, ne vražedkyně. Nezabila jsem pana Blacka – chladnokrevně ani vlažně, když už jsme u toho. Falešně mě obvinili. Ale za pomoci některých velice hodných lidí jsem byla očištěna. Přesto si ta zkušenost vyžádala svou daň. Pochopila jsem, jak riskantní může být práce pokojské. Nesestává jen z vyčerpávající dřiny, náročných hostů nebo čisticích chemikálií, které představují největší nebezpečí. Nese s sebou předpoklad, že pokojské jsou delikventky, vražedkyně a zlodějky – za všechno vždy může pokojská. Už jsem si vážně myslela, že skon pana Blacka je pro mě začátkem konce, ale nakonec všechno dobře dopadlo, jak babička odjakživa tvrdila.

Nyní v kanceláři pana Snowa pohlédnu Lily do očí a ucítím, jak její strach jako elektrický proud proniká přímo do mého srdce. Kdo by se jí divil, že se bojí? Já ne. Koho by proboha napadlo, že jednoho dne přijde do práce, aby obsluhovala světoznámého spisovatele, a stane se svědkem toho, jak dotyčný umírá v místnosti přeplněné zbožňujícími obdivovateli a novináři cvakajícími spouštěmi fotoaparátů? A jak by si ubohá, smůlou pronásledovaná pokojská mohla kdy představit, že nejenže toho spisovatele bude obsluhovat v okamžiku jeho skonu, ale také mu poslouží jako smrtelná postel?

Chudinka Lily. Ubohá nešťastnice.

Nejsi sama. Zůstanu s tebou navždy – odrážejí se mi jako vždy hlavou babiččina slova. Kéž by je Lily slyšela. ”Šálek dobrého čaje vyléčí všechny neduhy,“ prohlásím a podám Lily hrnek, který držím v rukou.

Vezme si ho, ale mlčí. To není u Lily nic neobvyklého. Dělá jí potíže vyjadřovat se slovy, ale poslední dobou se v tom hodně zlepšila, aspoň se mnou. Od pracovního pohovoru, který jsem s ní vedla já a pan Snow, dosáhla značného pokroku. Tehdy to šlo tak mizerně, že se oči pana Snowa za brýlemi ze želvoviny dvojnásob zvětšily, když jsem mu oznámila: ”Nejlepší naší kandidátkou na tu práci je Lily Finchová.“

”Ale během celého pohovoru skoro nepromluvila!“ ohradil se. ”Nedokázala vymyslet jedinou odpověď, když jsem ji požádal, aby nám pověděla své největší přednosti. Molly, proč byste si pro všechno na světě vybrala právě ji?“

”Smím vám připomenout, pane Snowe,“ podotkla jsem, ”že samolibá sebejistota není zrovna prvořadou vlastností, kterou bych brala v potaz, když přijímám pokojskou? Jistě si vybavíte, že jistý bývalý zaměstnanec hotelu měl sebedůvěry na rozdávání, a přesto se ukázalo, že byl pěkný všivák. Nevzpomínáte si?“

Pan Snow téměř nepostřehnutelně přikývl, ale dobrá zpráva je, že v něm teď dokážu číst mnohem líp, než když jsem před sedmi a půl lety v hotelu Regency Grand jako pokojská začínala. Ten nepatrný pohyb hlavou naznačil ochotu nechat finální rozhodnutí ohledně Lily na mně.

”Slečna Finchová je rozhodně tichá,“ poznamenala jsem. ”Ale od kdy je klíčovou schopností pokojské hovornost? Mluviti stříbro, mlčeti zlato. Neříkáte to neustále, pane Snowe? Lily potřebuje zácvik – který jí hodlám poskytnout –, ale dejte na má slova, že je to včela dělnice. Má všechno, co je potřeba, aby se stala hodnotnou členkou úlu.“

”Dobře, Molly,“ zamumlal pan Snow, ačkoliv jeho našpulená ústa naznačovala, že o tom není zcela přesvědčený.

Během několika týdnů, kdy jsem Lily zaučovala, udělala jako pokojská obrovské pokroky. Zrovna nedávno, když jsme se setkaly s našimi milými častými hosty panem a paní Chenovými před jejich střešním apartmá, Lily skutečně promluvila. Tehdy použila slova v přítomnosti hostů úplně poprvé.

”Dobré odpoledne, pane a paní Chenovi,“ pozdravila tichým hláskem připomínajícím zaševelení větru. ”Moc ráda vás vidím. Molly a já jsme nechaly vaše pokoje, jak doufám, v naprosto dokonalém stavu.“

Usmála jsem se od ucha k uchu. Byla radost slyšet její hlas po tak dlouhém výmluvném tichu. Den po dni jsme pracovaly společně. Ukazovala jsem jí každou činnost – jak ustlat postel s bezchybnými rovnými rohy, jak naleštit kohoutek, aby se jasně blýskal, jak načechrat polštář, aby byl co nejnadýchanější – a Lily se beze slova řídila mým vedením. Odváděla příkladnou práci a taky jsem jí to řekla.

”Jsi šikovná, Lily,“ pochválila jsem ji mnohokrát.

Kromě toho, že má Lily smysl pro detail, je také diskrétní. Pohybuje se po hotelovém interiéru, uklízí, leští, cídí a dokončuje poslední drobnosti tak nenápadně, jako by byla neviditelná. Je sice zamlklá – možná dokonce i trochu záhadná –, ale nemylte se: Lily je talentovaná pokojská.

Nyní, když sedí na kancelářské židli pana Snowa, položí svůj nedotčený šálek s čajem na jeho stůl a sklíčeně složí ruce do klína. Při pohledu na ni se mě zmocní slabost. Vidím na té židli sebe samu. Už jsem tu kdysi seděla a nechtěla bych se na tom místě ocitnout znovu.

Jak se něco takového mohlo stát?

Bylo slunečno a jasno, když jsem v sedm hodin odešla z našeho dvoupokojového bytu. Nebylo to obyčejné ráno, a to ze dvou důvodů. Zaprvé byl dnešek dnem, kdy měl mezinárodně uznávaný a skvěle se prodávající spisovatel J. D. Grimthorpe učinit na tiskové konferenci v hotelu významné prohlášení. Zadruhé můj přítel Juan Manuel, s nímž žiju v rodinné blaženosti už přes tři roky a v hotelu s ním pracuju ještě déle, byl pryč. Odjel už před třemi dny navštívit rodinu v Mexiku a musím přiznat, že v tomto konkrétním případě neplatí, že nepřítomnost naplňuje srdce láskou. Mnohem spíš posiluje touhu. A proto se mi po něm hrozně stýská.

Tohle je první cesta Juana Manuela za mnoho let, výlet, na který jsme horečně šetřili. Chtěla jsem odjet se svým milovaným – na společnou výpravu, skutečné dobrodružství –, ale bohužel nám to nevyšlo – Juan je v Mexiku a já uvízla zde. Poprvé od babiččiny smrti jsem zůstala v našem bytě sama. Ale nevadí. Všechno dobře dopadne. Jsem ráda, že Juan odjel za rodinou a hlavně za matkou, které se po něm řadu let stýská, stejně jako se mně stýská právě teď.

Ačkoliv bude pryč jen dva týdny, nemůžu se dočkat, až se zase vrátí. Život s Juanem je prostě lepší. Dnes ráno, ještě než jsem odešla do práce, mi napsal.

Dnešek bude úžasný! PMSN není nic, kvůli čemu bych si dělal starosti. Te amo.

Přiznám se, že jeho vyznání lásky vyvolalo v mém břiše příjemný šimravý pocit. Použití akronymů mě však vyvedlo z míry stejně jako vždy.

Pro tvou informaci, odepsala jsem mu, nemám tušení, co tím myslíš.

Myslím tím, že tě miluju.

Té části rozumím.

Podle Mého Skromného Názoru jsi neuvěřitelná a dnešek bude mimořádný, zakončil.

Ačkoliv jsem moc chtěla jet do Mexika s Juanem, povinnost volala, nebo spíš zavolal pan Snow, a v ten okamžik bylo zřejmé, že nikam nepojedu.

”Znáte toho spisovatele J. D. Grimthorpa?“ zeptal se mě pan Snow po telefonu před několika týdny.

”Jistěže znám,“ odpověděla jsem a nechala to tak.

”Jeho osobní sekretářka právě požádala Regency Grand o exkluzivní VIP událost, na níž pan Grimthorpe učiní velmi důležité oznámení. A… vyžádal si Velkou čajovnu.“

Telefonní linkou se na mě přenášelo ohromné vzrušení pana Snowa. Ta novinka byla nečekaným zásahem shůry. Když s námi otřásl skandál týkající se vraždy pana Blacka, dostal pan Snow úžasný nápad přitáhnout novou klientelu tím, že navrátí starému skladišti za vestibulem jeho bývalou slávu a vybuduje z něj starobylou čajovnu ve stylu art deco. Renovace se blížila k dokončení a hotel potřeboval nějakou VIP událost, která ji otevře veřejnosti. Tohle bylo dokonalé! A ještě lepší bylo, že pan Snow chtěl, abych na tu mimořádnou záležitost dohlédla já se svým personálem. Okamžitě jsem to pověděla Juanovi.

”Když příležitost klepe na dveře, otevři,“ prohlásil. ”Naši cestu zrušíme a pojedeme jindy.“

To pomyšlení jsem nesnesla. „Mi amor,“ prohlásila jsem. ”Jeď beze mě. Vyrazíme si spolu jindy.“

”Opravdu?“ zeptal se. ”Nebude ti to vadit?“

”Vadit?“ zopakovala jsem. ”Trvám na tom. Nemůžeme nechat tvou matku čekat už ani minutu.“

Přivinul si mě do náruče a pak mi zahrnul obličej polibky. ”Jednu pusu za každý den, kdy budu pryč,“ vysvětloval. ”A několik navíc jen tak. Určitě to tu beze mě zvládneš?“

”Samozřejmě,“ ujistila jsem ho. ”Co by se proboha mohlo pokazit?“

A tak Juan před několika dny sedl na letadlo, kdežto já zůstala doma a zaměstnala se chvatnými přípravami na Grimthorpův projev.

Dnes ráno jsem se vydala na tu důležitou událost spěšným krokem. Byla jsem nadšená, a zároveň nervózní. Jakmile jsem obešla poslední roh, objevil se přede mnou náš hotel.

Regency Grand se nachází ve zcela nadčasové budově uprostřed urbanistických ohyzdností v podobě křiklavých neonových poutačů a mohutných moderních kancelářských bloků. Krátké schodiště k majestátnímu krytému sloupořadí jako vždy pokrýval červený koberec a vchod vedoucí k lesklým otáčivým dveřím lemovalo oslepující mosazné zábradlí. Vestibul se hemžil konverzujícími hosty se zavazadly, v patách s reportéry a bloggery, kteří pronášeli své elektronické vybavení otáčivými dveřmi, aby se připravili na dopolední významné setkání.

V polovině schodů na stupínku před sloupořadím stál pan Preston, dlouholetý portýr Regency Grandu, oblečený v dlouhém zimním plášti zdobeném hotelovým logem a vznešené čapce. ”Dobré ráno, Molly,“ pozdravil mě, když jsem došla až k němu. ”Dnes je velký den.“

”Ano, to je,“ souhlasila jsem. ”Ale jsme na něj připraveni. Viděl jste čajovnu? Je úchvatná.“

”To je,“ přisvědčil. ”Poslyš, Molly. Napadlo mě, že i když je Juan Manuel pryč, neznamená to, že spolu my dva nemůžeme v neděli jako obvykle poobědvat. Nemá smysl, abychom jedli každý zvlášť. A kromě toho ti chci něco říct.“

”Nedělní oběd zní dobře,“ podotkla jsem. ”Ale uvidíme, jak to půjde. Vypadá to, že týden bez Juana Manuela bude rušný, a nemůžu vám slíbit, že se bez něj donutím uvařit.“

Pan Preston přikývl a usmál se. ”Chápu. Vím, jak tvrdě pracuješ, a rozhodně tě nechci obtěžovat.“

Nedělní oběd s panem Prestonem je tradicí už několik let. Jednou týdně spolu jíme u útulného kuchyňského stolu v našem bytě. Ve třech ten okamžik vždy oslavíme přípitkem na další klidný a hladký pracovní týden. Nad prostým jídlem zahrnujeme jeden druhého vyprávěním o tom, co zvláštního se během týdne přihodilo – a je pravda, že v Regency Grandu jsou podivuhodné zážitky na denním pořádku. Vlastně právě minulou neděli jsem Juana i pana Prestona pobavila barvitým líčením pokoje číslo 404, který jsme ten den s Lily uklízely.

”Byl tak přeplněný zbytky jídla, krabicemi a pořadači,“ vykládala jsem, ”že to tam vypadalo jako v krysím doupěti. Ať už tam bydlí kdokoliv, sbírá hotelové šampony. Byla tam spousta miniaturních lahviček.“

”Kdo jich ke sprchování potřebuje tolik?“ nechápal Juan Manuel.

”Ani nebyly ve sprše,“ dodala jsem. ”Byly postavené na minibaru vedle zbytků jídla a otevřené sklenice arašídového másla, ze které vykukovala nerezová lžička.“

Pan Preston a Juan se rozesmáli a pantomimicky si přiťukli bublinkami v miniaturních lahvičkách od šamponů Regency Grandu.

Vytrhnu se ze vzpomínek a zadívám se na pana Prestona, který stojí na schodech potažených červeným kobercem. Vlasy má šedivější a v obličeji víc vrásek, ale stále se mu daří vykonávat svou práci skvěle. Vždy jsem měla pro tohoto muže slabost. Za ta léta byl ke mně mimořádně laskavý a znal mou babičku. Kdysi dávno, ještě než jsem se stala byť jen zábleskem v matčiných očích, se o sebe pan Preston a moje babička ucházeli – tedy byli milenci, romantický pár –, ale babiččini rodiče ten svazek zakázali. Pan Preston se nakonec oženil s někým jiným a měl rodinu. Babiččino přátelství s ním však vytrvalo. Měla ho ráda až do smrti. Také se přátelila s jeho manželkou Mary. Ale teď, když Mary zemřela a Charlotte, jeho úžasná dcera, která mi po smrti pana Blacka tolik pomohla, je bůhvíkde, mě napadá, jestli si pan Preston nepřipadá osamělý. To je možná důvod, proč jsou pro něj naše nedělní obědy tak důležité. Poslední dobou ke mně přistupuje ještě láskyplněji než obvykle a já nevím proč.

”Kdyby to dnes náhodou nedopadlo dobře, nezapomeň, že jsem tady,“ řekl mi dnes ráno pan Preston na schodišti s červeným kobercem. ”Není toho moc, co bych pro tebe neudělal, Molly. Pamatuj si to.“

”Děkuju vám,“ pronesla jsem. ”Jste skvělý kolega, pane Prestone.“

Rozloučila jsem se s ním, prošla otáčivými dveřmi do Regency Grandu a ocitla se v nádherném vestibulu. Dokonce i po tolika letech mi ten pohled pokaždé vyrazí dech – podlaha z italského mramoru s citronovou vůní leštidla, zlaté zábradlí u velkolepého schodiště se sloupky v podobě hadů, barevné plyšové pohovky, které za ta léta zažily bezpočet dostaveníček a tajností.

Ve vstupní hale bylo rozhodně rušno a personál na recepci oblečený v černo-bílém jako úhlední tučňáci nasměrovával portýry i hosty různými směry. Uprostřed stála obrovská cedule ve zdobeném pozlaceném rámu, který jsem zrovna včera dokonale nablýskala, aby se třpytil, jiskřil a zářil.

Dnes

J. D. Grimthorpe

proslulý spisovatel detektivek

pořádá v 10 hodin VIP tiskovou konferenci

ve Velké čajovně Regency Grandu

Nebylo času nazbyt, musela jsem ještě hodně věcí připravit. Chvatně jsem sešla po schodech do sklepa k místnostem pro zaměstnance. Nízké úzké chodby osvětlené blikajícími lampičkami vedly do labyrintu místností včetně prádelny, zásobárny, parné hotelové kuchyně a samozřejmě mých nejoblíbenějších prostor pro zaměstnance úklidu.

Namířila jsem si to rovnou ke své skříňce. V tenkém přilnavém ochranném obalu na ní visela nesmírně krásná věc – moje uniforma. Miluju uniformu pokojské – naškrobené bílé halenky a přiléhavé černé sukně z pružné lycry, které dovolují sklánět se a natahovat při fyzickém úsilí, jež je běžnou součástí práce každé přičinlivé pokojské.

Aniž bych ztratila jediný okamžik, převlékla jsem se a pak si na srdce hrdě připnula jmenovku s pracovním zařazením Hlavní pokojská. Pohlédla jsem na sebe do vysokého zrcadla, usměrnila jsem několik neposlušných tmavých pramínků vlasů v jinak dohladka učesaném mikádu a štípla se do pobledlých tváří, abych do nich vnesla barvu. Výsledek mě potěšil. Pak jsem si všimla, že je v zrcadle ještě někdo jiný. V odraze za mnou byla moje dvojnice – Lily, živoucí obraz dokonale upravené pokojské. Byla oblečená v uniformě bez poskvrnky a jmenovku, která potvrzovala její pracovní zařazení zaučující se pokojské, měla připevněnou přesně jako já, zkušeně a rovně, přímo na srdci.

Obrátila jsem se k ní čelem. ”Jsi tu brzy,“ podotkla jsem.

Přikývla.

”Přišla jsi dřív, abys mi pomohla?“

”Ano,“ přisvědčila tiše.

”Drahé děvče,“ pokračovala jsem. ”Jsi poklad. Pusťme se do práce.“

Společně jsme zamířily ke dveřím, ale cestu nám zastoupila postava hruškovitého tvaru. Byla to Cheryl, bývalá hlavní pokojská, která bez rozpaků myla umyvadla hostů stejným hadříkem, jaký používala na toalety. Kdysi byla mou nadřízenou, ale rozhodně mi nebyla nadřazená. Po tom debaklu s panem Blackem ji pan Snow sesadil a mě povýšil na její pozici.

”Cheryl, co tu proboha děláš tak brzy?“ zeptala jsem se.

To se snad v životě nestalo. Vždy chodila pozdě, vyzbrojená širokou paletou výmluv, které ve mně někdy vyvolaly tak hluboký hněv, že bych ji nejradši nejenže vyrazila, ale také jí jednu vrazila, což, uznávám, není hezká myšlenka.

”Dnes bude rušný den,“ odpověděla Cheryl a otřela si nos hřbetem ruky.

Moje ramena strnula odporem.

”Napadlo mě, že by se tobě a té tvojí křehotince v zácviku možná hodila pokojská s letitými zkušenostmi.“

Lily stála nehybně jako socha a mlčela. Jen málokdy mluvila, když byl přítomen další člen personálu. Místo toho si prohlížela pěkně naleštěné špičky svých bot.

”Jsi pozoruhodně šlechetná, Cheryl,“ pronesla jsem. Musím uvést na pravou míru, že jsem to tak nemyslela. Jak jsem se poučila, někdy úsměv neznamená, že je člověk šťastný. Někdy je i kompliment falešný. A když jsem chválila Cherylinu ”šlechetnost“, ve skutečnosti jsem se uchýlila k ironii, protože jen několik lidí na světě se řídí tak sobeckými motivy jako ona.

”Mám nápad,“ navrhla Cheryl. ”Dnes by si Lily měla vzít na starost pokoje pro hosty a já ti pomůžu roznášet čaj na té události s Grimthorpem. Už jsem jí ulehčila tím, že jsem uklidila apartmá Chenových.“

Možná uklidila jejich apartmá, ale bylo mi jasné, že to udělala jen proto, aby ukradla spropitné, které tam naši nejštědřejší hosté nechávali pro Lily, nikoliv pro ni.

”Díky, ale ne,“ odmítla jsem a prošla dveřmi, takže mi Cheryl musela ustoupit z cesty. ”A Cheryl,“ obrátila jsem se k ní, ”umyj si ruce, než se znovu pustíš do práce. Nezapomeň, že dodržovat hygienu je naše povinnost.“

Mávla jsem na Lily, ať mě následuje, a nechaly jsme Cheryl samotnou.

Jakmile jsme se po jedné zatáčce vlevo a další vpravo od úklidových prostor ocitly na chodbě, požádala jsem Lily, ať jde do kuchyně a zkontroluje, jak pokračují přípravy na čajový banket. ”Dnes máš za úkol obsluhovat oba servírovací stolky pana Grimthorpa,“ sdělila jsem jí. ”Jeden hned odvez k jeho pokoji. Třikrát zaklepej a nech ho venku za dveřmi. Pak připrav druhý na samotnou událost. Ujisti se, že kuchyňský personál připraví obě sady podle přesných instrukcí pana Grimthorpa.“

Lily přikývla a potom zamířila do klikaté chodby, která vedla do parné kuchyně. Já zatím chvatně vyšla po schodech ze suterénu a zamířila rovnou do čajovny Regency Grandu. Tam jsem se protáhla kolem karmínově červené pásky, která zahrazovala vchod.

Na okamžik jsem se zastavila a obdivovala ten úchvatný pohled. Místnost s vysokým stropem byla opatřená vypouklým střešním oknem, které zalévalo prostor pableskujícím světlem. Zdi byly potažené zeleno-zlatými tapetami ve stylu art deco a vítězoslavně se tyčící oblouky dosahovaly až ke korunním lištám. Kulaté stolky na kávu byly zakryté naškrobenými bílými ubrusy, které jsem sama prostřela, ubrousky byly poskládané do tvaru růžiček a květinové ozdoby uprostřed v podobě elegantních růžových lotosových květů poutaly pozornost. Zkrátka a dobře to byla přízračně krásná místnost, oslavný návrat do velkolepé éry nekonečných možností.

Z extáze mě vyrušili novináři, kteří se scházeli v zadní části místnosti, přesouvali stoly, připravovali si fotoaparáty a tlumenými hlasy odhadovali záhadné motivy J. D. Grimthorpa k uspořádání tak neobvyklého veřejného vystoupení. Vpředu pan Snow opakovaně kýval na pěknou mladou ženu s deskami v ruce, která na pódiu zkoušela mikrofon. Knihkupci po straně vyvýšeného pódia rovnali na stůl nejžádanější knihy pana J. D. Grimthorpa včetně Pokojské na zámku, románu, který ho jako první vystřelil na vrchol světové beletrie. Na obálce nejnovějšího vydání byla klikatá cestička z krvavě červených růží vedoucí k mohutnému panství, kde z jednoho okna v horním patře zlověstně vyzařovalo světlo. Při pohledu na tu hromadu knih mi přeběhl mráz po zádech. Věděla jsem hodně o muži, který ten román napsal.

Právě v tu chvíli mě zahlédl pan Snow a pokynul mi, ať jdu dopředu. Prokličkovala jsem mezi bíle prostřenými stoly, dokud jsem nestála před ním a tou mladou ženou.

”Molly,“ oslovil mě. ”Dovolte mi, abych vám představil slečnu Serenu Sharpovou, osobní sekretářku J. D. Grimthorpa.“

Dotyčná na sobě měla troufalé modré šaty, které obepínaly její postavu tak dokonale, že se za ní obracely všechny oči v místnosti. Usmála se na mě, ale její úsměv nedosáhl až ke kočičím očím. Její obličej mi z nějakého důvodu připomínal sfingu a nedokázala jsem v něm moc dobře číst.

”Jsem Molly Grayová, hlavní pokojská,“ představila jsem se.

”Slečna Sharpová dohlíží na poslední drobnosti týkající se vystoupení pana Grimthorpa,“ vysvětlil mi pan Snow. ”Ujistil jsem ji, že bez propustky VIP se do této místnosti nikdo nedostane a všem hostům bude podáván čaj s občerstvením přesně ve čtvrt na deset. Příchod pana Grimthorpa se očekává v deset.“

Přesný časový harmonogram mě u pana Snowa vůbec nepřekvapil. Včera jsme strávili několik hodin kontrolou každého detailu.

”Vážím si toho, že jste nám tak narychlo poskytli útočiště na tomto novém místě,“ pronesla slečna Sharpová. ”Vím, že takové požadavky vystavují všechny zaměstnance zvýšenému napětí.“

Samozřejmě. Řemeslníci si museli pospíšit, aby včas stihli dokončovací práce spojené s vydlaždičkováním podlahy čajovny, šéfkuchaři a pomocní kuchaři chvatně vykouzlili elegantní snídaňové menu završené jednohubkami, pan Preston dostal na starost mimořádná bezpečnostní opatření a já měla za úkol najít v našich skladištích patnáct pěkných stříbrných čajových souprav s odpovídajícími příbory. Protože jsem si už dávno rozvinula nadání pro leštění stříbra, nablýskala jsem každý kousek sama, až do poslední lžičky.

”Je nám ctí sloužit,“ sdělila jsem sekretářce pana Grimthorpa. ”Doufám, že se vám v naší čajovně bude líbit.“

”Jistě,“ přisvědčila. ”Vlastně všechno je tak dokonalé, že jsme v přípravách napřed. Kdybyste měli zájem, mohla bych požádat pana J. D., aby přišel dřív a podepsal zaměstnancům pár knih.“

Obočí pana Snowa vystřelilo až k ustupující linii jeho vlasů. ”To by bylo úžasné!“ zvolal, vytáhl telefon z kapsy dvouřadého obleku a několikrát si rychle zavolal.

Za několik minut se za karmínovou páskou u vchodu do čajovny seřadila dychtivá skupinka hotelového personálu. Angela oblečená v černé barmanské zástěře byla uprostřed, kdežto Cheryl se prodrala dopředu. Lily frontu uzavírala, zaostávající za různými kuchaři, pomocníky na mytí nádobí a pokojskými.

”Doprovoďte je jaksepatří dovnitř, Molly,“ vyzval mě pan Snow, a tak jsem odvedla své kolegy ke stolku s knihami, kde na příchod našeho VIP literárního hosta čekala prázdná židle.

Slečna Serena Sharpová zaklepala na skryté dveře po straně schodiště. Se zaskřípáním se otevřely a vynořil se z nich pan Grimthorpe – štíhlý, elegantní, s pronikavýma jestřábíma očima, vzpurnými šedými vlasy a odměřeným sebejistým vystupováním. Posadil se ke stolku a slečna Sharpová mu podala černo-zlaté plnicí pero. Místností se rozléhalo šumění a displeje telefonů se rozzářily, jak se všichni snažili získat co nejlepší fotografii.

”Molly, nezapomeňte se zařadit,“ pobídl mě pan Snow. ”Tohle je vaše jediná příležitost, jak se dostat ke knize podepsané samotným mistrem detektivek.“

Moje nohy byly vrostlé do země jako pařezy, ale donutila jsem je k pohybu a zaujala místo za pikolíkem, který přede mnou poskakoval jako nedočkavý sysel.

Poklepala jsem mu na rameno. ”Řekl někdo panu Prestonovi, že si zaměstnanci mohou nechat podepsat knihy?“ zeptala jsem se.

”Samozřejmě,“ odpověděl. ”Ale nechtěl přijít. Prý bude radši dýchat čerstvý vzduch, než aby se klaněl tomu spisovateli.“

”Opravdu?“

”Hmm-hm,“ zabručel mladík a obrátil pozornost k slavné osobnosti v přední části místnosti.

Na čele mi vyrazil pot, když se fronta krátila a nadšení zaměstnanci chvatně odcházeli s podepsanými výtisky poslední knihy J. D. Grimthorpa pečlivě zastrčenými v podpaždí.

”Je řada na vás, Molly,“ pobídl mě pan Snow přes rameno. ”Jděte blíž.“ A tak jsem se zastavila přímo před spisovatelem.

”Vaše jméno?“ zeptal se pan Grimthorpe a změřil si mě predátorskýma očima.

”M-M-Molly,“ vypravila jsem ze sebe.

”Rád vás poznávám. Jsem J. D. Grimthorpe,“ oznámil mi, jako bych to už nevěděla.

Jak to, že já si o něm vybavovala všechno, kdežto on mě úplně vytěsnil z paměti?