Přeložila Marie Macháčková

Rhiannon © Carole Llewellyn, 2010, 2022

Cover art © Jarmila Takač

All rights reserved.

Translation © Marie Macháčková, 2024

ISBN 978-80-249-5502-5

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Epilog

- Poděkování

Amy a Sophie, Robertovi a Claire,

Paule a Paulovi.

S láskou

Kapitola první

LISTOPAD 1908

Rhiannon Hughesová seděla přikrčená ve tmě nad schody a třásla se zimou i strachem. Noční košile, kterou měla přetaženou přes kolena, nepředstavovala dostatečnou ochranu před chladem listopadové noci. Srdce se jí svíralo a v ústech měla vyprahlo. Co přinesou následující hodiny?

„Proč tam proboha na těch schodech pořád sedíš? Vrať se do postele, nebo z toho budeš mít smrt,“ zavolala na ni Mair.

Rhiannon se rychle otočila k pokoji. „Pst! Nechci, aby táta věděl, že jsem tady,“ zašeptala a prsty si uhladila pár neukázněných kaštanových kadeří, které jí přepadly přes oči. „Jakmile uslyším, že se Nellie vrací, půjdu dolů a zkusím zabránit hádce.“

„Tak hodně štěstí,“ utrousila Mair ironicky. „Moje máma si tentokrát opravdu naběhla. Dnes to pěkně schytá, a dobře jí tak!“

„Vždyť ty to tak nemyslíš.“

„Že ne? Dai se k nám chová hezky. Proč musí máma zase všechno zkazit?“ zlobila se Mair. „Rhi? Co když nás Dai vyhodí?“

„Nemluv hlouposti. Tebe by táta nikdy nevyhodil. Má tě rád.“

„Ale...“

„Žádné ale. Má tě rád a hotovo. To je hlavní. A teď spi.“

„No jo, ty protivo, vždyť už jdu.“

Rhiannon překvapilo, že Mair se vzdala tak lehce, ale neměla moc času nad tím uvažovat – usilovně natahovala uši, aby jí neuniklo zavrzání zadních dveří, signál, že se macecha vrací. Sice s Mair částečně souhlasila, ale zároveň měla pocit, že se musí alespoň pokusit hádce zamezit. Ještě nikdy neviděla otce tak zuřit. Bylo jí jasné, že se z šichty v dole vrátil dřív právě proto, aby Nellie přistihl.

Poslední týdny se s Nellie hodně hádali – hlavně kvůli tomu, s jakými lidmi se macecha stýkala. Naštěstí až dosud dokázal svou zlost pokaždé potlačit. Rhiannon cítila, že se ovládal hlavně kvůli ní a Mair – pokud byla jedna z nich v místnosti, hádka se nikdy nevymkla kontrole. Nyní tedy jako starší z obou děvčat usoudila, že je na ní, aby jakmile se ozve Nelliin hlas, seběhla dolů – i když věděla, že je to v rozporu s otcovým přáním.

„Rhiannon, nejvyšší čas, abyste šly s Mair spát. Dnes večer se musíte uložit samy. A až se Nellie vrátí, chci, abyste zůstaly v pokoji a nevycházely – ať se stane cokoli. Je to jasné?“ řekl otec přísně.

„Tati, půjdu s Mair nahoru a uložím ji, ale dovol mi, abych se pak zase vrátila do kuchyně. Uvařím ti něco k večeři.“

„Nemám hlad,“ odsekl. „Prostě dělej, co říkám. Jdi spát!“

Z tónu jeho hlasu poznala, že by nebylo rozumné odporovat, a pokud neposlechne, riskuje, že ho rozzlobí ještě víc. Pohlédla na Mair. Ta odjakživa viděla věci černě a teď si prstem rychle přejela přes krk – očividně soudila, že Nellie je v pěkném průšvihu.

„Tak pojď, Mair, je čas jít do postele,“ pobídla ji Rhiannon.

„Musím?“

„Obávám se, že ano.“

„Ty nejdeš?“ zdráhala se Mair.

I když bylo Rhiannon patnáct (byla tedy o dobré tři roky starší než Mair), Mair si pokaždé stěžovala, když Rhiannon zůstala vzhůru trochu déle.

„Jdu taky. Honem, pospěš si.“

Mair ji neochotně poslechla – přistoupila k otčímovi, aby mu dala dobrou noc. Vtiskla mu pusu na tvář, ale tentokrát se nedočkala žádné reakce. Jindy by žertoval a trval na tom, že je doprovodí „na kutě“. Dnes večer však byl zjevně myšlenkami jinde.

Pak k němu přistoupila Rhiannon, políbila otcův napjatý, voskově bledý obličej a znovu se ho pokusila uchlácholit. „Nellie se určitě brzy vrátí. Prostě nečekala, že budeš doma tak brzo.“

„To vidím, sakra!“ vybuchl, ale hned se ovládl. „Promiň, holčičko. Neměl bych klít ani si na tobě vylévat zlost. Nic z toho není tvoje chyba. Pořád nemůžu uvěřit, že vás dvě nechala doma samotné.“

„Zase tak často se to nestává, tati, vážně,“ lhala Rhiannon ve snaze zažehnat katastrofu a zkřížila prsty v naději, že jí Bůh odpustí. Zároveň vrhla významný pohled na Mair, aby jí naznačila, že pokud bude něco namítat, tak si to vypije. Zabralo to. Pro jednou Mair mlčela.

„Kvůli mně lhát nemusíš, holčičko. Chlapi si za mými zády šuškají už měsíce, ale dosud jsem řeči ignoroval. Myslel jsem si, že mě akorát jako vždycky jen tak v legraci provokují, ale podle všeho měli tentokrát pravdu a za pitomce jsem tady já.“ Složil hlavu do dlaní.

„Dobrou noc, tati,“ řekla Rhiannon a Mair se přidala: „Dobrou noc, Dai.“

Otec zvedl hlavu a z očích mu čišel smutek. „Dobrou noc a Bůh vám oběma žehnej. Tohle si opravdu nezasloužíte.“ Láskyplně se na ně usmál a dodal: „Rhiannon, holčičko, až půjdeš nahoru, buď tak hodná a zhasni lampu. Rád bych si tady chvilku poseděl sám ve tmě.“

Když odcházely, zůstal ve svém starém houpacím křesle, hleděl do krbu a na pozadí vysoko šlehajících plamenů se ostře rýsovala jeho mohutná silueta. Přerývaně dýchal, ústa semknutá, pěsti zaťaté. Nijak se nepodobal jejímu jindy tak mírumilovnému tatínkovi – tento muž vypadal, jako by ho posedl ďábel.

Mair Parsonsová zuřila. Co si o sobě Rhiannon Hughesová myslí, takhle ji posílat spát? Možná se mohlo zdát, že Mair výjimečně ustoupila bez odmlouvání, ale ve skutečnosti ani ona neviděla důvod, proč by zvlášť v takové mrazivé noci měla sedět v průvanu na schodech, a tak si radši sama od sebe zalezla do postele.

Když se zachumlala pod přikrývku, modlila se, aby se její matka brzy objevila. Dai byl hodný člověk a to, jak se k němu Nellie chovala, si nezasloužil. Zjevně se vrátila ke svým bývalým zvykům z doby, kdy bydlely v Tredegaru v hostinci – tehdy spaly spolu v jednom pokoji a matka ji často nechávala v noci o samotě, aby mohla popíjet dole ve výčepu. A nejednou si nahoru přivedla pánskou návštěvu, dceru vyhnala z postele a Mair si musela ustlat na podlaze. Většinu noci si pak zacpávala uši – právě v těchto chvílích matku skutečně nenáviděla.

Přestože jí tehdy bylo pouze osm, stejně si jasně pamatovala chladný listopadový den před čtyřmi lety, kdy s matkou kráčely zhruba kilometr z Tredegaru k Daiovu domu do Ponty, jedné z mnoha malých hornických vesnic v údolí Nantgarw.

„Až budeme u Daie Hughese, musíš se chovat vzorně. Nesmíš ani pípnout. A když něco řeknu, ne abys mi odmlouvala. Opovaž se mi tu šanci pokazit,“ varovala ji matka.

Mair přikývla. Ráno Nellie trvala na tom, aby se obě důkladně umyly a oblékly si to nejlepší, co měly. Nellie si vzala bílou košili, dlouhou šedou flanelovou sukni a přes ramena si přehodila pléd. Světlehnědé vlasy se jí leskly a v modrých očích jí jiskřilo. Tak hezky matka už dávno nevypadala. Mair tušila, že tenhle Dai Hughes, ať už to je kdokoli, určí jejich další budoucnost.

„Dobré ráno, pane Hughesi,“ pozdravila matka, když Dai otevřel dveře svého řadového domu. „Slyšela jsem, že hledáte hospodyni, která by se postarala i o vaši dcerku.“

„Ano, to hledám. A kdo jste vy?“

„Jmenuju se Nellie Parsonsová a přišla jsem vám nabídnout svoje služby,“ odpověděla Nellie sebevědomě.

Mair si nemohla pomoct, ale musela se pro sebe usmát. Přesně tahle slova si matka celou cestu nacvičovala.

„Dobré ráno, Dai,“ zavolala na něj žena středního věku, která zrovna vyšla z vedlejšího domu.

„Dobré ráno,“ odpověděl Dai stručně. Momentálně na Ethelino klábosení neměl kdy.

„Jak vidím, vstal jste dnes brzy, ale měl jste taky víc rozumu než můj Jack – ten ještě vyspává všechna ta piva, která do sebe nalil včera večer v Tredegaru.“ Zalétla pohledem k hezkému rozcuchanému chlapci, který se opíral o zárubeň dveří. „Pěkný příklad pro Franka. I pro tvou dcerku, když na to přijde.“

Frank pokrčil rameny. „No tak, mami. Vždyť táta dře v té smradlavé díře celý den, takže si pár piv zaslouží.“

„Asi máš pravdu. Doufejme, že ty si najdeš jinou práci.“

Ethel začala soustředěně cídit klepadlo na dveřích a Dai si oddechl. Zapomněl ale na Franka.

„Pane Hughesi, mohl bych navštívit Rhiannon? Je doma?“ zeptal se chlapec a zatěkal očima z Nellie na Mair a zase na Daie.

„Není, poslal jsem ji něco vyřídit, ale za chvilku bude zpátky. Mám jí vzkázat, aby za tebou pak zaskočila?“

Frank a Rhi se kamarádili už od dětství. Popravdě řečeno, mladý Frank Lewis měl pro Daiovu dceru slabost, a přestože Dai proti jejich přátelství nikdy nic nenamítal, přece jen by si pro svou Rhiannon přál něco víc než brzkou svatbu a dům plný dětí.

„Doufám, že se vrátí včas, aby ještě stihla vaši návštěvu. Jak znám Rhiannon, byla by pěkně naštvaná, kdyby je propásla – a kdo by nebyl?“ Chlapec na Nellie přidrzle zamrkal.

Dai ho pokáral pohledem a pobídl Nellie: „Tak pojďte dál, ale nic vám neslibuju.“ Pak dodal na vysvětlenou: „Naše sousedka Ethel Lewisová to myslí dobře, ale občas do všeho strká nos. Nechci si ani představit, co se jí po tom, co viděla vás dvě tady u mých dveří, honí hlavou.“

„Já si z toho nic nedělám. Když má člověk takovou rodinu jako já, vypěstuje si na drby hroší kůži.“

Dai vypadal nesvůj. „Prosím, posaďte se ke krbu.“

Mair si všimla, že když se šla matka posadit, protáhla se kolem Daie a nenápadně se o něj otřela. Dai zrozpačitěl.

„Jste v pořádku, pane Hughesi?“ zeptala se matka nezvykle sladkým hlasem.

Dai si nervózně odkašlal. „A-ano, jistě. Já totiž… jde o to, že sháním spíš někoho staršího. Starat se o dům a jedenáctileté dítě je velká zodpovědnost.“

Dai se ji zjevně snažil odradit, ale Nellie se nedala odbýt. „Mně je už pětadvacet, takže s tím si nemusíte dělat starosti. A mám léta praxe, protože jsem dlouho pečovala o matčinu domácnost.“

Řadu let žila Mair s matkou u babičky Lily a dědy Jacka v Carn Terrace na horním konci údolí. Děda pobýval střídavě v base a doma a babička byla věčně namol, tudíž péče o domácnost ležela na matce, která se jí zhostila nezřídka na Maiřin úkor.

„Podívejte, pane Hughesi, budu k vám upřímná. Nedávno jsem přišla o práci prodavačky v Home and Colonial – moc mě to tam bavilo, ale potom mi to táta zkazil: vloupal se do obchodu a vybílil kasu. Nejspíš už jste slyšel, že je znovu v lochu.“

„Ano, slyšel, ale není to správné. Neměla byste přece trpět za něco, co provedl váš otec.“

„To je všechno hezké, ale nic to nemění na tom, že je v base a já přišla o práci – právě kvůli němu jsme nemohli zaplatit nájem, takže nás z domu v Carn Terrace nakonec vystěhovali. Matka sbalila moje čtyři sestry a nastěhovala se k babce do Nantymoelu. Pro mě a Mair už tam místo nezbylo, takže teď bydlíme u Dilys Morganové. Její rodiče vedou hospodu v Tredegaru. Pane Hughesi, já tuhle práci zoufale potřebuju, nějak se musím uživit.“

„Jak to tak vypadá, oba jsme v úzkých. Žena mi před rokem umřela a zjistil jsem, že skloubit práci a péči o Rhiannon je docela oříšek.“

„Vy děláte v dole Glengarw, že?“

„Ano, na šachtě. Zatím jsem měl štěstí. Náš předák George Evans byl od ztráty mé ženy tak chápavý, že mi přiděloval jen denní směny, jinak nevím, co bych dělal. Ale nedávno si pár chlapů stěžovalo, že prý mám protekci. Nedá se nic dělat, odteď už budu muset každý druhý týden vzít i noční šichty. Proto hledám někoho, kdo by tady bydlel a večer se o mou Rhiannon postaral.“

„Zůstat sám a vychovávat malou dcerku musí být těžké.“

„To nepopírám, ale nechci si stěžovat – Rhiannon umí vařit, šít a další domácí práce, o to se už moje Rose postarala. I sousedi nám pomohli. Zejména Ethel odvedle – dvakrát týdně nám uvaří. Vždycky jí říkám, že jí jídlo uhradím, ale nechce o tom ani slyšet a trvá na tom, že ta trocha jehněčího a pár kousků zeleniny je skoro zadarmo – ta žena má zlaté srdce. Každopádně potřebuju někoho, kdo by vypravil Rhiannon do školy a po návratu jí připravil pořádné teplé jídlo.“

„No, já jsem ranní ptáče, a pokud jde o vaření, za dobu, co jsem u nás doma vařila, si nikdo na mou kuchyni nestěžoval.“ Nellie se na něj zářivě usmála.

Dai se poškrábal na strništi na bradě. „No, kdybych vás vzal, řekněme, na měsíc na zkoušku..., co vaše dcerka?“

Mair zadržela dech.

„Napadlo mě, že bych ji vzala s sebou. Bydlely bychom spolu v pokoji. Nedá žádnou práci, vážně.“

Dai shlédl na holčičku, která měla stejně modré oči a hnědé vlasy jako matka, vypadala jako Nellie ve zmenšeném vydání. „Kolik jí je?“ zeptal se.

„Osm. Koukněte, jestli to vadí, tak ji nechám v hospodě. Vím, že Dilysina máma by nebyla proti, a jako protislužbu jí bude Mair večer pomáhat s mytím nádobí.“

Další lež; zrovna dnes ráno Mair zaslechla, jak Dilys říká Nellie: „Ať tě ani nenapadne nechat toho spratka u mě. Jestli odejdeš, tak půjde i ona!“ Mair už otvírala pusu, aby to matce připomněla, ale pak si to rozmyslela.

Dai vypadal ustaraně. „To nebude třeba,“ ujistil ji. „Přece nebudete pečovat o mou dceru na úkor té své. Tak dobře, přiveďte ji s sebou. Může chodit do školy s Rhiannon, budou si dělat společnost.“

Mair si oddechla.

Dai se usmál. „Tak co? Zkusíme to?“

„Kdy mám nastoupit?“

Když se vracely do hospody, aby si sbalily pár svých věcí, Mair se nedokázala udržet. „Už se nemůžu dočkat, až se k panu Hughesovi nastěhujeme. Moc se mi líbí. Tobě taky, mami?“

„Mně se líbit nemusí. Tohle divadýlko jsem sehrála proto, abych se já líbila jemu, a to se povedlo. Copak sis nevšimla, že ze mě ten hloupý starý kozel nemohl spustit oči? Nebude trvat dlouho a omotám si ho kolem prstu. Ale tu jeho drahocennou Rhiannon si musíme nějakou dobu předcházet.“

Mair úplně nechápala, co tím matka vlastně myslí, ale znala ji dost dobře na to, aby věděla, že má něco za lubem.

Dai Hughes uvažoval, jak dlouho bude muset čekat, než se jeho mladá manželka konečně vrátí domů – nebo měla snad ve zvyku zůstávat venku celou noc? Jak to mohl vědět, když každý druhý týden chodil na noční směny? Hleděl do mihotajících se rudých plamenů, které zběsile tančily v krbu, jako kdyby odrážely jeho náladu. Zuřil nejen na Nellie, ale i na sebe. Právě kvůli své slabosti se dostal do téhle situace. Kéž by byl dost silný, odolal pokušení a nevyspal se s ní. Potom by nemusel udělat „správnou věc“ a vstoupit s ní do tohohle rádoby manželství.

Zpočátku si namlouval, že je to tak nejlepší a že Rhiannon potřebuje v domě ženskou ruku. Dokonce se přesvědčoval, že Rose, jeho zesnulá drahá manželka, by nikdy nechtěla, aby s dcerkou žili sami. Vymýšlel všechno možné, jen aby si nemusel přiznat, že k Nellie – dívce tak mladé, že by téměř mohla být jeho dcera – zahořel až nepřirozenou touhou. Jaký byl hlupák!

Když se ozvalo hlasité klapnutí západky u zadních dveří, leknutím nadskočil. Za tu dobu, kterou strávil sezením u krbu a která mu připadala jako dlouhé hodiny, si jeho oči už na tmu zvykly. Mlčky tedy sledoval, jak se jeho žena po špičkách krade po kamenné podlaze, paži nataženou před sebou, jak se snažila nahmatat petrolejovou lampu na stole. Když ji našla, pomalu vytočila knot, dokud místnost neozářilo ostré žluté světlo.

„Tak ses přece jen uráčila přijít domů.“

„Proboha! V-vyděsil jsi mě k smrti.“

Sledoval, jak se snaží upravit pocuchané oblečení.

„Co tady vlastně d´láš tak b´zy?“ pokračovala a mírně komolila slova.

„Možná si nevzpomínáš, ale já tady bydlím. A podle toho, co vidím, je jen dobře, že jsem se vrátil dřív. Bůhví, co provádíš, když jsem pryč celou noc.“

„Špehuješ mě, co? Chtěls mě načapat.“

„To jsem si zrovna nepřál, ale bohužel to tak dopadlo. Jak jsi mohla jen tak odejít z domu?“ obořil se na ni.

„Šla jsem se trochu pobavit. Co je na tom špatného?“

„Špatného? Vážně si myslíš, že je správné nechat Rhiannon a Mair v noci kdoví jak dlouho samotné?“

„Proboha, kdy už konečně pochopíš, že ta tvoje drahá Rhiannon není dítě? Vždyť je jí skoro šestnáct!“

V tu chvíli do místnosti vtrhla Rhiannon, celá udýchaná, jak sbíhala dvoje schody z patra. Zlobila se na sebe, že přece jen usnula. Probudily ji až rozčilené hlasy.

„My o vlku, a tradá, už je tady – tatínkova holčička.“

Dai přistoupil ke své dceři, položil jí ruku kolem ramen a zadíval se jí do velkých hnědých očí. „Rhiannon, chci, abys mě poslechla a šla do postele. Musím si s Nellie promluvit o samotě.“

„Prosím, tati. Nelíbí se mi, když se vy dva hádáte.“ Rhiannon se otočila k maceše. „Nellie, tak řekni, že je ti to líto.“

„Jenom poslechni svého úžasného papínka. Odpal nahoru za tím mým parchantem!“ vykřikla Nellie.

„Neopovažuj se s ní takhle mluvit,“ vybuchl Dai. „A nikdy už nechci slyšet, že Mair říkáš parchant.“

„A co s tím naděláš?“ Zahihňala se a zakymácela se.

„Jsi opilá! Byla jsi v hospodě, že? Co jsi to za matku, když se potloukáš v noci venku a nasáváš ve výčepu, místo toho, aby ses starala o děti?“

„Nejsem opilá. Mám jenom menší špičku. A jo, byla jsem v hospodě, tam se aspoň zasměju a pobavím. Je mi devětadvacet, proboha! Čtyři roky je víc než dost. Jsem moc mladá, než abych trčela tady s tebou… nesnáším tě.“

Vrhla se k němu se zdviženými pěstmi, jako by ho chtěla udeřit, ale místo toho ztratila rovnováhu a jen díky jeho rychlé reakci – natáhl se a zachytil ji – nespadla obličejem na kamennou podlahu.

„Rhiannon, jdi spát. Už to nebudu opakovat. Hned!“ vyštěkl Dai.

Sledoval, jak zdráhavě odchází a očima ho prosí, aby neztrácel rozvahu. Bože, tolik se toužil ovládnout, už jen kvůli své dceři, ale s touhle ženskou by ztratil trpělivost i svatý.

Když byla Rhiannon konečně pryč a nemusel se na ni ohlížet, popadl svou ženu za ramena. „Takže ty nesnáším mě, děti i celý tenhle život? Pak máš smůlu. Sama jsi tohle manželství chtěla, a dokud jsi pod mou střechou...“ Zarazil se, protože si uvědomil, že s ní třese jako s hadrovou panenkou.

„Pusť mě!“ zaječela a odstrčila ho. „Prý pod tvou střechou! Kecy! Vždyť dům patří důlní společnosti. A pokud jde o mě, můžeš si tenhle barák klidně strčit tam, kam slunce nesvítí.“

„Je to můj domov. A dokud tady budeš bydlet, musíš se chovat slušně, rozumíš?“ Napřáhl se, aby ji udeřil, ale na poslední chvíli se zarazil. Co to dělá? Za všechny ty roky, co žil se svou Rose, na ni ani jednou nevztáhl ruku – ne že by k tomu měl někdy důvod. Celý život se mu hnusili muži, kteří bili své manželky.

„Ty jsi takový velký chlap, co? Klidně na mě můžeš řvát, mávat se mnou a mlátit mě – tak to přece pořádný mužský dělá, ne? Ale v ložnici je všechno jinak, co? Tam jsi akorát pro legraci.“ Vyprskla ječivým smíchem. Potom si začala přejíždět rukama po těle a hladit se. „Já potřebuju někoho, kdo touží po mých ňadrech, bocích, stehnech...“

„Přestaň. Chováš se jako štětka.“

„To jsi celej ty. Potřebuju opravdickýho chlapa, a ne slabocha. Ty znáš akorát sex na tři – dovnitř, ven, utřít.“

„Dost. Zavři už tu svou špinavou pusu. Nedovolím, aby děti poslouchaly takové ohavnosti.“

„Dětma myslíš tu svou svatou Rhiannon? Copak? Nechceš, aby věděla, jak ho máš malýho?“

„Nellie, varuju tě!“

„Jen do toho. Zmlať mě. Vidím ti na očích, jak rád bys mi jednu vrazil.“

Dai zíral na své zaťaté pěsti. Měla pravdu. Právě teď jím lomcovala neodolatelná touha ji praštit. Ale místo toho raději sevřel opěradlo židle.

„Vidíš, nejsi ani dost chlap, abys mě přetáhl. No, mám po krk týhle barabizny, děcek a především tebe. Vrátila jsem se akorát proto, abych si sbalila, a mizím.“

„Co tím myslíš? Kam chceš jít?“

„Pryč od tebe. Pryč z tohohle údolí. Dostala jsem totiž lepší nabídku od někoho, kdo umí holku potěšit.“

„Takže máš jiného?“

„Konečně ti to docvaklo, aleluja,“ ušklíbla se.

„A co Mair? Vždyť je to tvoje vlastní krev.“

„Odteď je tak holka tvoje. Jen si ji s tou svou úžasnou Rhiannon klidně nechte. V první řadě jsem toho spratka nikdy nechtěla. Ale věděla jsem, že když ji vezmu s sebou, bude ti jí líto. Všechno to předstírání – skákat kolem Rhiannon, uklízet barák, vařit, chrápat s tebou –, všechno jsem dělala jenom proto, abych dosáhla svého. Vážně jsem věřila, že jsi terno. Jak se může holka takhle splíst? Nestojím o tebe ani o tvoje jméno. Odejdu tak, jak jsem přišla – jako Nellie Parsonsová.“

„Tak vypadni. Sbal si, co chceš, a jdi. Takovou jako ty tady nepotřebujeme. Zmiz dřív, než udělám něco, čeho bych pak litoval.“

Rhiannon a Mair seděly na schodech a vyslechly celou scénu až po prásknutí dveří, které podtrhlo Nelliin dramatický odchod.

„Ach, Rhi. Vážně odešla a opustila mě. Co budu dělat?“

Rhiannon si přitáhla Mair k sobě. „Zůstaneš s námi. Tohle je tvůj domov. Pro mě jsi moje mladší sestřička, takže musíme držet spolu, být silné a starat se o tátu.“

Myslela to vážně. Když se Nellie s Mair nastěhovaly, zpočátku je Rhiannon nesnášela, zvlášť Mair, ale to už se dávno změnilo. Za ty čtyři roky mezi nimi vzniklo silné pouto a Rhiannon si nedokázala představit, že by u nich Mair nebyla. Vůbec jí nebylo líto, že Nellie odešla, ale dělala si obavy o otce. Jak se asi bude cítit, až si začnou lidi šuškat, že ho opustila žena. Už teď ty řeči slyšela. „Chudák Dai. První manželka mu zemřela a tahle mu zase utekla. Ale bylo už od začátku jasné, že to špatně dopadne. Vždyť by mohla být jeho dcera, znáš to, není nic horšího než starý hlupák, co si nabrnkne mladou ženskou.“

Zatímco Mair jí dál plakala na rameni, Rhiannon se cítila provinile: ve skutečnosti se jí nesmírně ulevilo, že je Nellie pryč. Znamenalo to totiž, že ona, Rhiannon Hughesová, je nyní paní domu.

Kapitola druhá

Nellie vyrazila ze dveří jen s malým kufříkem – nic moc, za ty čtyři roky, pomyslela si. Alespoň že měla pěkný teplý kabát, který ji chránil před mrazivým zimním vzduchem. Když procházela ulicí King Edward Street, kterou naštěstí osvětloval srpek měsíce, stěží dokázala potlačit vzrušení. Měla pocit úspěchu. Brzy bude na cestě do Cardiffu, kde ji čeká nový život s Harrym Stonem.

Poprvé se s ním setkala před rokem, když jim zaklepal u dveří. Jako podomní obchodník s velkým kufrem plným všeho možného, od hedvábných punčoch po kartáče, obcházel chalupy v celém údolí. Vypadal úplně jinak než muži, které dosud potkala. Tmavovlasý švihák, z něhož vyzařovala sebedůvěra – na sobě měl tmavý oblek z kvalitního serže, naškrobenou košili a na hustých, uhlově černých vlasech frajersky naraženou buřinku. Na první pohled bylo zřejmé, že to není žádný balík z venkova. Nellie padl do oka hned – ještě předtím, než s ní začal bezostyšně flirtovat.

„No páni. Copak je to tady za krasavici? Pro tebe se budu zvlášť snažit, abych se vytasil s něčím, co se ti bude líbit...“ Odmlčel se, prohlédl si ji od hlavy k patě a pak dodal s přidrzlým úsměvem: „Samozřejmě z kufru.“

Nellie se začervenala.

„No tak, co takhle aspoň pěkné hedvábné punčochy? Jsou jen za šilink – nebo za šest pencí, když mě necháš, abych ti je oblíkl.“

Nellie se zachichotala. „Ty sprosťáku jeden!“

„Za pokus to stojí, no ne?“

Pokoušet se ani moc nemusel. Nellie domácký život příšerně nudil, a to samozřejmě prohnaný Harry Stone okamžitě vycítil. Pochopil, že Nellie bude v jeho rukou tvárná jako vosk. A po více než hodině přemlouvání, aby si něco koupila, jí nakonec nabídl jedinou věc, o které si byl jistý, že ji neodmítne.

„Aspoň se nade mnou smiluj a přijď někdy večer na skleničku.“

Nellie se nejprve tvářila upejpavě. „Ty nestydo! Takhle zvát slušnou vdanou paní. A nedělej, že to nevíš. Všimla jsem si, jak se díváš na můj snubní prsten.“

„Jasně, že to vím. Ale proč by to mělo vadit? Slibuju, že pokud to neprozradíš ty, já budu mlčet jako hrob.“

Nellie se zasmála – a přikývla. „Máš pravdu. Proč by to mělo vadit? Rozhodně lepší než trčet v téhle díře.“

„Takže ujednáno. Co takhle příští pátek večer?“

Usmála se. Ten den bude mít Dai noční šichtu. „Dobře, to se mi hodí.“

„Paráda. Vyzvednu tě zhruba v půl sedmé. Počkám na konci ulice. Přijď včas.“

„V kolik ti jede vlak do Cardiffu?“

„Poslední ve tři čtvrtě na jedenáct. Ale vždycky si můžu zaplatit nocleh v Royal Hotel.“

„To by tě stálo hromadu prachů.“

„Můžu si to dovolit. Ale bacha, nikde to neroztrubuj. Nechceme přece, aby se rozkřiklo, že mi obchody tak dobře nesou.“ Poklepal si prstem z boku na nos a zamrkal na ni.

Když přišel páteční večer, Nellie bez výčitek nechala Rhiannon, ať se sama postará o Mair. Daie nikdy nemilovala. Až dosud jí jejich hra na manželství vyhovovala, ale přišel čas se trochu pobavit.

Od té doby, kdykoli byl Dai na noční, se vyplížila z domu na schůzku s Harrym. Někdy zůstala venku dokonce celou noc, ale vždy si dávala pozor, aby byla doma dřív než manžel.

K jejímu značnému překvapení to, co začalo jako obyčejný flirt pro pobavení, skončilo tím, že Harrymu Stoneovi dočista propadla, ale přestože jí stále lichotil, nikdy si nebyla jistá, co k ní vlastně cítí. Pak ji však jedné noci zčistajasna požádal, aby s ním odešla.

„No tak, Nell. Proč nezvedneš kotvy a neopustíš toho starého nudného troubu, kterého sis vzala? Mohla bys jet se mnou do Cardiffu – u mě je spousta místa.“

Vzkypěla v ní radost a nejraději by hned vykřikla: Ano! Ano! Ano!, ale zarazila se. Byl to velký krok. A jakkoli byl život s Daiem a dětmi nuda, měla alespoň jisté živobytí a střechu nad hlavou.

„Ale z čeho budu žít? Vydělávala jsem si akorát pár babek za úklid.“

„S tím si tu svou sladkou hlavičku nelam. Než si najdeš místo, milerád tě založím. To je to nejmenší, co pro svoje děvče můžu udělat.“

Srdce se jí zachvělo. Bylo to poprvé, co o ní mluvil jako o „svém děvčeti“. „Ale najít práci může trvat věčnost.“

„Už jsem rozhodil sítě a věř mi, v Cardiffu se ženská s tvým talentem neztratí.“

Nellie si tím zase tak jistá nebyla, ale z Harryho čišelo nezlomné sebevědomí.

„Opravdu si to myslíš?“

„Já to vím. Drž se mě, holka, a společně vyděláme balík.“

Když teď Nellie zahnula za roh, při pohledu na Harryho vydechla úlevou. Čekal na ni a velký kufr, v němž vozil svoje zboží, měl postavený vedle sebe.

„Konečně. Kde sakra vězíš? Poslední vlak jede z Pontyrhylu za dvacet minut. Kdyby ses neukázala, už bych byl v prachu a ty bys propásla poslední šanci dostat se z tohohle zapadákova. Nerad čekám. To si zapiš za uši!“

Jeho výbuch zlosti ji úplně zaskočil. Nečekala, že jí bude nadávat. Doposud znala Harryho Stonea jen jako vtipálka, který miloval zábavu; tuhle jeho stránku zažila poprvé. Rychle si předsevzala, že dokud si ho úplně neomotá kolem prstu jako Daie, bude našlapovat opatrně.

„P-promiň, Harry. Dai na mě čekal a strašně jsme se pohádali. Choval se hnusně.“ Potom dodala: „A když mě prosil, abych jeho ani děti neopouštěla, skoro mi ho bylo líto. Nedošlo mi, jak moc mě miluje.“ Lhala, protože nechtěla, aby Harry věděl, jak je na něm teď závislá.

„No, jestli jsi změnila názor...“

„Ne!“ vyhrkla a hned si uvědomila, jak zoufale to zní. „Ne, samozřejmě, že ne. Už jsem se rozhodla. Odteď chci být s tebou.“

„Fajn. Tak sebou pohni. Je pozdě a už se nemůžu dočkat, až tě budu mít v posteli,“ řekl a blýskl po ní nestydatým úsměvem. Jeho hněvivý výbuch přešel stejně rychle, jako se objevil.

„Co to slyším, Harry Stone? Odpřisáhla bych, že jsme se milovali ani ne před hodinou a parádně jsem si to užila. Ale jestli si na to nepamatuješ, pak nejsem tak dobrá, jak jsem si myslela,“ škádlila ho.

„Jestli sis to užila na té staré, vrzavé, úzké posteli tvé kámošky Dilys, tak jen počkej, až tě dostanu do své dvojité postele.“

Připadalo jí, že cesta vlakem do Cardiffu trvá věčnost. Temnotu noci za okénkem jejich vagonu jen občas narušilo krátké bliknutí plynových lamp, pokud zrovna projížděli nějakou ospalou obcí. Nellie překypovala vzrušením, ale když Harry vedle ní usnul, začala se jí taky klížit víčka.

„Tak vstávat, ospalče, už jsme tady,“ řekl konečně Harry a otevřel dveře kupé.

Nellie vystoupila z vlaku a najednou dostala strach. Rychle se chytila Harryho pod paží. Teď byla bez domova, bez peněz a bez práce a uvědomila si, jak moc závisí na jeho štědrosti. Když se do něj zavěsila, Harry si ji přitáhl k sobě a políbil ji – a všechny její obavy se rozplynuly. Vždyť je jeho děvče, říkal to.

„K mýmu bejváku je to docela daleko, vezmem si drožku, co říkáš?“

„Jak chceš ty, Harry.“

„Tak se mi to líbí.“

Když Nellie vystoupila z drožky, udeřil ji do nosu štiplavý zápach. Automaticky si nos zakryla rukou.

„Co to tady tak hrozně smrdí?“ vyjekla.

„To je z přístavu. Zrovna je odliv.“

„Z přístavu? Netušila jsem, že bydlíš hned u zálivu. Myslela jsem, že máš byt ve městě.“

„Tohle je Tygří záliv. Podle mě učiněné ztělesnění života v Cardiffu, jeho duše. Zítra ti to tady ukážu. Ale teď se už pohni nahoru po schodech, ženská!“ Hravě ji plácl přes zadek a postrčil ji do vstupních dveří velkého řadového domu.

„Je tady tma. Nevidím na cestu.“

„Počkej, vytáhnu z kapsy zápalky.“ Škrtl. „Je to lepší? Týdny už uháním toho idiota domácího, aby to pitomé světlo na schodech opravil. Ale úplně na mě kašle, parchant. Koukám, že si na něj budu muset došlápnout.“

Nellie se otřásla. Schodiště bylo vlhké a špinavé. Doufala, že byt vypadá líp.

„No, co na to říkáš?“ Harry rozsvítil.

Nellie se rozhlédla po tmavém umolousaném pokoji. Nevěděla, co čekala, ale rozhodně ne tohle.

„Je to trochu malé, ne?“ podotkla nakonec.

„Možná je to trochu menší, ale nic tu nechybí. Máme všechno, co potřebujem. Skříň, vařič, stůl, židle, a hlavně tuhle velkou postel s péřovou matrací.“ Přitáhl si Nellie k sobě a shodil ji na postel. „Co víc si přát? Jasně, ty jsi zvyklá na jinačí přepych,“ ušklíbl se sarkasticky, „ale brzy se přestěhujem do většího, věř mi.“ Poklepal na matraci. „Tahle postel nám vydělá jmění.“

„Co tím myslíš? Nechápu.“

„Brzy pochopíš, drahoušku. A teď pojď ke mně, ty malá divoško.“ Hrubě ji chytil za ruce a zvedl jí je nad hlavu, takže ležela pod ním bezmocně roztažená na zádech.

„Nech toho, to mě bolí.“

„Ale vždyť ty to máš ráda trochu drsnější.“

Ignoroval její námitky a nalehl na ni.

„Přestaň! Co tě to popadlo? Jestli toho nenecháš, jdu pryč.“ Vyděsil ji.

„A kam bys šla? Nemáš ani vindru, na to nezapomínej. Čím dřív se smíříš s tím, že se navzájem potřebujem, tím líp. Pak spolu budem dobře vycházet. Hned, jak jsem tě uviděl, jsem věděl, že s tím tvým talentem si vydělám... vyděláme celé jmění. Ty na to máš.“ Uvolnil sevření, pustil jí ruce a už zase se choval jako dřív. Začal ji něžně líbat na rty, pak na bradu a na krk.

Nellie okamžitě zapomněla, že s ní před chvílí zacházel tak hrubě. Tohle už byl zase Harry, jak ho znala.

Milovala, když ji líbal na krk, ale momentálně nebyl správný čas – teď musela zjistit, na čem je.

„Harry, lásko? Pořád nic nechápu. Jak bych zrovna já mohla vydělat jmění?“ Představa, že by měla spoustu peněz, ji nadchla.

„Vždyť sama víš, že to máš v sobě. A tady je hromada mužských, kteří se můžou utlouct po ženské, jako jsi ty. Mužských, kteří mají plno peněz na rozhazování.“

Odstrčila ho a prudce se posadila. „To myslíš vážně? Ty chceš, abych to dělala za prachy?“

„A proč ne? Vždyť to miluješ. To se pozná. Cítím to. Nejen, že sex chceš, ty ho potřebuješ.“

Nellie nemohla popřít, že Harry má pravdu. Většina žen to dělala jen proto, aby potěšila své muže, ale Nellie byla jiná. Ale dát si za to platit? Dělat šlapku?

„Ty ses zbláznil!“

Popadl ji za krk a stiskl. „Zbláznil? Neopovažuj se mi nadávat do bláznů, ty mizerná děvko.“

Vlepil jí facku, až se jí zajiskřilo před očima. Vykřikla. Znovu ji udeřil. To se jí snad jenom zdá? Kvůli tomu do Cardiffu rozhodně nepřijela. Najednou jí její nudný život s Daiem a dětmi vůbec nepřipadal tak špatný. Možná by se ještě mohla vrátit. Ten hloupý slaboch bude určitě rád, že ji má zpátky – pak si ale vzpomněla, jak ho znemožnila před jeho drahocennou Rhiannon, a uvědomila si, že návrat nepřipadá v úvahu. Odteď už má jenom Harryho Stonea, takže by z toho měla vyzískat, co se dá. Přestala se bránit.

„To je lepší. No tak, Nell, měj konečně rozum. Představ si, těch prachů!“

„Kolik myslíš?“ Vzbudil její zájem.

„Hromady. Mám kontakty a seženu ti ty nejlepší kunčofty v Cardiffu. Až si tě vezmu do parády, bude o tobě mluvit celé město. Jak jsem řekl, mě se drž, děvče. Neprohloupíš.“

Usmála se a najednou se jí ta představa zalíbila. Navíc pokud mu má vydělat jmění, určitě si jí bude hledět – a už žádné facky.

„Budu potřebovat nové oblečení.“

„To se rozumí samo sebou.“

„A hezký nový účes.“

„Cokoli chceš, zlatíčko. A teď pojď ke mně, nejvyšší čas získat nějakou praxi, která se ti bude hodit v nové profesi.“

Kapitola třetí

BŘEZEN 1909

Důl Glengarw zasahoval až téměř kilometr pod zem a na dně rubalo dvacet čtyři chlapů. Venku už začínalo jaro, ale v podzemí bylo dusno, prašno a lezavá tma. Temnou chodbou se postupně od jednoho horníka ke druhému šeptem nesla zpráva: čas na pauzu.

Dai Hughes ztěžka dosedl a kahan postavil bezpečně vedle sebe. V přítmí se naklonil dopředu a zkontroloval řadu: kahany ostatních horníků, které se před pouhými vteřinami komíhaly kolem jako světlušky, nyní znehybněly stejně jako řada zpocených, černých tváří, z nichž se v tlumeném světle lamp zableskly bílé zuby.

„Zvládáš to, Franku?“

„Asi jo. Jak jinak? Ale nemůžu říct, že bych se na zbytek šichty nějak těšil. Paže mám jako z olova.“

Dai Hughes otevřel ešus a vytáhl silný krajíc obloženého chleba se slaninou. Po šesti hodinách tvrdé dřiny měl pocit, že si tuhle přestávku poctivě zasloužil.

„Máš za sebou první těžký týden, chlapče. Asi je to slabá útěcha, ale věř mi, že v tom nejsi sám. I mě bolí ramena jako čert.“

Dai původně vůbec nechtěl, aby tady Frank pracoval. Dospívající kluk nemůže nikdy nahradit Johna Jonese – stokilového, metr osmdesát vysokého obra, svaly jako ze žuly, který vyfasoval vlastní úsek. Frank ho však prosil: „Pane Hughesi, prosím, dejte mi šanci se osvědčit. Nebudete litovat, slibuju.“

Dai léta pracoval po boku jeho otce Jacka Lewise, dříče a starostlivé hlavy rodiny, který však bohužel nedávno zemřel – další oběť souchotin. Zůstala po něm zdrcená vdova Ethel, která se musela postarat o tři děti – šestnáctiletého Franka, jedenáctiletou Sadie a šestiletou Marthu. Jack Lewis chtěl pro své děti vždycky to nejlepší. Když se Frankovi ve škole dařilo, Jack bral každou směnu, kterou dostal, jen aby umožnil svému nejstaršímu studovat a snad si i splnit svůj sen – vstoupit do Velšského dobrovolnického praporu.

Jack byl na něj nesmírně hrdý a svěřil se Daiovi: „To bude určitě lepší život než tady v díře, co, Dai?“

Dai mu dal za pravdu.

Ale bohužel to dopadlo jinak. Jackova předčasná smrt všechno změnila. Nyní Frank jako nejstarší a jediný syn musel zaopatřit rodinu a zajistit jí střechu nad hlavou. Právě proto mu nezbývalo než se v dole dobře uvést, aby jeho, matku a sestry nevystěhovali z domu, který byl služebně vázán na hornickou práci.

„Tak dobře. Vzhledem k tvému otci tě na šachtu vezmu s sebou. Ale spoléhám na to, že ani jednoho z nás nezklameš, jasné?“

Celý týden rubali uhlí z nízko položené žíly, na kterou se dalo dosáhnout pouze tak, že se plazili po kolenou, a Dai se nemohl ani pořádně rozmáchnout krumpáčem. Mladý Frank na tom byl ještě hůř. Celou dobu se škrábal po čtyřech, sbíral narubanou surovinu do truhlice, kterou pak vyklápěl do vozíku. Když ho naplnil, na postranici udělal křídou značku, aby vozař, který si ho přijel s ponym vyzvednout, věděl, že tuhle várku narubala parta Daie Hughese. Tento týden se jim zatím podařilo naplnit dva vozíky, do každého se vešlo čtvrt tuny, takže to nebyla zrovna hračka, ale týdenní kvótu splnili. A hlavně: dnes byl výplatní den – a v pytlíku by měli najít plnou mzdu bez srážek.

„Vedl sis dobře, chlapče. Pokud budeš takhle pokračovat, brzy kvótu překročíme a získáme příplatek.“

„Děkuju, pane Hughesi. Příští týden se budu snažit ještě víc,“ ujišťoval ho Frank.

Dai ve tmě vycítil, jak je chlapec na sebe hrdý, a byl rád, že se mu nezmínil, že s Johnem Jonesem na příplatek dosáhli pravidelně.

Natáhl se pro svou bandasku se studeným oslazeným čajem a Frank se usadil vedle něj. „Pane Hughesi?“

„Ano, chlapče.“

„Dá se na všechny ty zvuky kolem někdy zvyknout? Vždycky jsem si myslel, že je tady dole naprosté ticho a klid. Samozřejmě jsem slyšel, jaká je tu zima, tma a vlhko. Můj táta, ať odpočívá v pokoji, vždycky říkával, že je tu černo jako v žumpě a páchne to tu dvojnásob.“

Dai se pro sebe usmál. „Chápu, co máš na mysli. Trámy výdřevy vržou, vozíky rachotí a muži se mezi sebou pořád špičkují. A nejspíš sis taky všiml, že někteří chlapi při každém máchnutí krumpáčem chrochtají a funí jako na latríně.“

„Jo, všiml a... no, upřímně řečeno, mě to trochu děsí,“ dodal chlapec šeptem.

„Zvykneš si, slibuju. Brzy se naučíš všechny zvuky – i vrzající trámy – rozeznávat jako dobré známé. A tak to má být. Díky tomu totiž hned poznáš, když bude něco jinak. A věř mi, hochu, teprve pak nastane čas se bát.“

„Hej, Dai Hughesi,“ ozval se z druhé řady tlumený hlas. „Viděl jsi teď někdy tu svou toulavou ženskou?“

Dai zaskřípal zuby. „Ne, neviděl. Ani o to nestojím. A vůbec, kdo se ptá?“

„To jsem já, Selwyn Davies. Možná bys rád věděl, že v sobotu večer jsem tvou Nellie zmerčil v Cardiffu dole v přístavu.“

„Protože jsem starší.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí