Přeložila Jana Jašová

TOO LATE

Copyright © 2023 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2024

Cover design by Murphy Rae Fennell.

Cover copyright © 2023 by Hachette Book Group, Inc.

ISBN 978-80-249-5506-3

Obsah

- JEDNA

- DVA

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- PADESÁT TŘI

- PADESÁT ČTYŘI

- PADESÁT PĚT

- PADESÁT ŠEST

- EPILOG

- PODĚKOVÁNÍ

Tuhle knížku věnuju všem členům facebookové skupiny Too Late.

Díky, že jste tohle proměnili v jeden z mých nejoblíbenějších spisovatelských zážitků.

Zvlášť tobě, Ello Brusa.

Milí čtenáři,

tahle kniha začala v roce 2012 jako projekt, na němž budu pracovat během svého spisovatelského bloku. Nikdy jsem neměla v úmyslu ho vydat, protože je úplně jiný než příběhy, které běžně píšu. Je morbidní a vulgární, ale pro mě představoval zábavný únik ve chvíli, kdy jsem se zasekla na mnohem romantičtějším rukopisu, který jsem právě psala.

Před lety jsem se o tom nedokončeném projektu zmínila a pár čtenářů vyjádřilo přání přečíst si, co jsem napsala. Dala jsem ty kapitoly na web s přístupem zdarma a během dalších let k nim sem tam něco přidala. Text, který podle mých původních úmyslů neměl nikdo číst, přerostl v něco, u čeho jsem se nemohla dočkat, až to dokončím – díky vám, kteří jste to četli, zatímco já psala. Často jsem kapitoly přepisovala a aktualizovala, takže na rozdíl od většiny mých knih se tenhle příběh odehrává v reálném čase. Okamžité zveřejnění kapitol a zpětná vazba na ně se staly závislostí. Pro mě i pro čtenáře, kteří příběhu fandili. Když jsem ho konečně dotáhla k závěru, dala jsem ho celý k dispozici zdarma jako e-knihu prostřednictvím Amazon Kindle, ale nikdy jsem ho doopravdy nevydala.

Když se teď z textu díky Grand Central Publishing stala skutečná kniha, musela jsem ho předtím zrevidovat a něco z obsahu přepsat. Kvůli tomu, jakým způsobem text vznikal, v něm byly pasáže, které by neprošly, kdyby příběh někdo profesionálně zredigoval. Snažila jsem se zachovat co nejvíc z původních postav i děje, ale dovolila jsem si některé scény upravit, jiné vyškrtat a pár věcí přidat.

Pokud jste tenhle příběh ještě nikdy nečetli, snad si ho užijete i přesto, že je úplně jiný než mé ostatní knihy. Pro některé z vás to bude zábavné. Pro jiné možná těžko stravitelné. Ať už budete patřit k těm prvním, nebo k těm druhým, děkuju vám, že jste součástí každé z mých knih: jak románů, nad nimiž jsem strávila měsíce a roky, tak příběhů jako je tenhle, napsaný impulsivně a určený výhradně dospělým čtenářům. Tahle kniha není v žádném případě vhodná pro děti a dospívající. Přistupujte k ní obezřetně.

Srdečně Vaše

Colleen Hooverová

Úvodní varování: v knize se vyskytují vulgární výrazy, realistické sexuální scény, vražda, sexuální násilí a užívání drog.

JEDNA

SLOAN

Horké prsty se propletou s mými, vtisknou moje ruce hlouběji do matrace. Víčka mám ztěžklá z toho, jak jsem se poslední týden moc nevyspala. Vlastně spíš poslední měsíc.

Sakra. Poslední podělaný rok.

Zasténám a pokusím se přitisknout nohy k sobě, ale nejde to. Ten tlak cítím všude. Na prsou, proti tváři, mezi nohama. Pár vteřin mi trvá, než se proberu z rozespalosti. Ale na to, abych si uvědomila, co dělá, jsem vzhůru dostatečně.

„Aso,“ zamumlám podrážděně, „slez ze mě.“

Opakovaně přiráží svým tělem proti mně, sténá mi do ucha, jeho ranní strniště mě škrábe do tváře. „Už skoro jsem, zlato,“ vydechne proti mému krku.

Pokusím se vytáhnout svoje ruce zpod těch jeho, ale sevře je pevněji, aby mi připomněl, že ve své posteli nejsem nic víc než vězeň, že on je dozorcem ložnice. Asa mi vždycky uměl dát najevo, že moje tělo je tady výhradně pro něj. Nikdy mi neubližuje, nevynucuje si to. Prostě je pořád nadržený – a to je pro mě dost náročné.

Jako třeba teď.

V šest ráno, do hajzlu.

Čas odhaduju jen podle toho, jak se slunce protahuje škvírou pode dveřmi, a skutečnosti, že se Asa teprve teď po včerejším večírku dostal do postele. Jenže já musím být ani ne za dvě hodiny ve škole. A nepředstavovala jsem si, že se jen po třech hodinách spánku proberu zrovna takhle.

Obejmu ho nohama kolem pasu s nadějí, že to bude vypadat, jako bych to chtěla taky. Když předstírám, že se mi to líbí, Asa se udělá rychleji.

Přejede mi dlaní po pravém prsu a já ze sebe vydám očekávané zasténání, právě když se jeho tělo začne otřásat. „Kurva,“ zasténá a zaboří mi obličej do vlasů, pomalu se pohupuje proti mně. Po pár vteřinách se na mě svalí a ztěžka vzdychne. Pak mě políbí na tvář a odkulí se na stranu postele. Vstane, stáhne si kondom a hodí ho do koše. Potom se natáhne po lahvi s vodou na nočním stolku. Zvedne si ji ke rtům a přejíždí pohledem po mém obnaženém těle. Roztáhne ústa do lenivého pousmání. Sebevědomě stojí nahý vedle postele a dopíjí zbytek vody.

Vypadá dobře, ale má svoje mouchy. Jeho vzhled je možná v mých očích to jediné, co nemá chybu. Je arogantní, výbušný, někdy je to s ním těžké. Ale miluje mě. Miluje mě k zbláznění a lhala bych, kdybych tvrdila, že já ho nemiluju stejně. Změnila bych na něm spoustu věcí, kdybych mohla, ale zrovna teď je Asa vším, co mám, takže se s tím prostě snažím nějak srovnat. Vzal mě k sobě, když jsem neměla kam jít. Když jsem neměla nikoho jiného, na koho bych se mohla obrátit. Už jenom proto to všechno s ním snáším.

Nemám na vybranou.

Asa zvedne ruku a otře si pusu. Pak zahodí prázdnou lahev do odpadků. Prsty si prohrábne husté hnědé vlasy a mrkne na mě. Pak se svalí do postele, nakloní se a něžně mě políbí na rty. „Dobrou noc, zlato,“ popřeje mi, než se přetočí na záda.

„Chceš říct dobrý ráno,“ opravím ho a zdráhavě se zvednu z postele. Tričko mám vyhrnuté nad pas, takže si ho rovnou sundám a popadnu kalhoty a čistý vršek. Vydám se přes chodbu do sprchy a udělá mi radost, že v horní koupelně zrovna není nikdo z našich početných spolubydlících.

Zkontroluju čas na telefonu a trhnu sebou, když mi dojde, že nebudu mít ani čas stavit se někde na kafe. Je to první hodina v tomhle semestru, a stejně už uvažuju, že bych ji vypustila, abych se trochu dospala. To nevypadá dobře.

Tohle prostě nezvládnu. Asa si chodí do školy, jak se mu chce, a stejně má skoro perfektní známky. Já se držím nad vodou tak tak, a to jsem za minulý semestr nevynechala ani den. Teda fyzicky. Bohužel bydlíme s tolika dalšími lidmi, že doma není ani chvilku ticho. Proto při vyučování pořád usínám: je to jediná doba, kdy kolem mě panuje klid. U nás se nonstop konají mejdany, ve dne v noci, bez ohledu na to, jestli má někdo z nás druhý den školu. Víkendy se od všedních dní nijak neliší a lidi, co jsou věčně u nás, si nedělají starosti s nájmem.

Půlku času ani nevím, kdo tam vlastně bydlí. Dům patří Asovi, ale on je rád mezi lidmi, takže miluje mít pořád dveře dokořán pro každého, kdo o to stojí. Kdybych měla peníze, okamžitě bych si našla něco vlastního. Jenže ty nemám. Což znamená, že budu muset tohle peklo snášet ještě rok, než odpromuju na místní univerzitě.

Ještě rok, než budu svobodná.

Hodím špinavé tričko na podlahu a zatáhnu za sebou koupelnový závěs. Sotva sáhnu po hlavici sprchy, zaječím. Ve vaně leží oblečený a bez hnutí náš nejnovější spolubydlící Dalton.

Ten sebou škubne a praští se do čela o kohoutek. Zavřískne. Sehnu se pro tričko, právě když se rozletí dveře koupelny a dovnitř vtrhne Asa.

„Sloan, nestalo se ti nic?“ vyhrkne a otočí si mě, aby prozkoumal možná zranění. Horlivě zavrtím hlavou a ukážu mu na Daltona ve vaně.

Dalton zasténá. „Ale mně se stalo.“ Tiskne si dlaň na poraněné čelo a snaží se vylézt z vany.

Asa se zadívá na mě, na moje nahé tělo, které si zakrývám tričkem v rukou, a pak zase na Daltona. Mám pocit, že to pochopil špatně, a už chci začít vysvětlovat, ale Asa mě předběhne nečekaným, hlasitým výbuchem smíchu.

„Cos mu to udělala?“ Ukáže na Daltonovo čelo.

Zavrtím hlavou. „Uhodil se o kohoutek, když jsem začala ječet.“

Asa se zachechtá ještě víc. Natáhne k Daltonovi ruku a pomůže mu vstát z vany. „Polez, chlape. Potřebuješ pivo. To je na kocovinu nejlepší.“ Postrčí Daltona z koupelny a sám jde za ním. Zavře za sebou dveře.

Stojím pořád strnule a tisknu si tričko k hrudi. Smutné je to, že tohle se stalo už potřetí. Pokaždé s jiným pitomcem, co odpadnul ve vaně. V duchu si poznamenám, že než se tady příště svleču, musím zkontrolovat vanu.

DVA

CARTER

Vytáhnu z kapsy rozvrh a rozložím ho, abych si zkontroloval číslo učebny. „To je k posrání,“ pronesu do telefonu. „Mám už tři roky po vysoký. Nedal jsem se na tohle, abych mohl zase psát úkoly.“

Dalton se zachechtá tak hlasitě, až musím odtáhnout mobil o kus dál od ucha. „Ty tak máš co fňukat,“ pronese ironicky. „Já musel spát v noci v podělaný vaně. Přestaň si stěžovat, člověče. Hrát roli patří k naší práci.“

„Tobě se to řekne. Ty máš jednu hodinu tejdně. Já tři. Proč ti Young dal jenom jednu?“

„Asi mám lepší hlavu,“ prohlásí Dalton.

Podívám se na rozvrh a před sebou vidím na dveřích číslo, které mu odpovídá.

„Musím jít. La clase de Español.“

„Počkej, Cartere.“ Jeho hlas zvážní. Odkašle si, a já vím, že se mi chystá promluvit do duše jako můj parťák. Tohle musím snášet denně od chvíle, kdy jsme spolu začali pracovat. Nemusí mi připomínat, proč jsme tady. Uvědomuju si, že je to moje povinnost. Povinnost dotáhnout do konce úkol v práci, za kterou mě platí… což je rozkrýt největší síť kampusových drogových dealerů v dějinách vysokých škol. Jen za poslední tři roky se problémy s drogami na místní univerzitě zhoršily snad desetinásobně. Říká se, že za vším stojí Asa Jackson. Asa a všichni ti lidi kolem něj, a proto jsme tady my s Daltonem – abychom identifikovali hlavní hráče. My dva jsme jen malá kolečka velkého stroje, ale celek vždycky tvoří části, a naše role jsou tady zásadní. I když k nim patří předstírat, že studujeme na vysoké. Už zase. Štve mě, že jsem nezačal semestr už před týdnem stejně jako praví studenti. Jenže našemu oddělení trvalo hrozně dlouho, než mě dokázali dostat do systému.

„Snaž se užít si to, chlape,“ poradí mi Dalton. „Už jsme tak blízko tomu, dát to všechno dohromady… Budeš tam dva měsíce, maximálně. Najdi si tam nějakou pěknou prdelku, vedle který si sedneš. Pak ti to bude rychleji utíkat.“

Podívám se oknem do učebny. Je prakticky plně obsazená, až na tři volná místa. Pohled mi okamžitě padne na dívku vzadu, vedle jednoho z volných míst. Tmavé vlasy má rozsypané kolem hlavy, obličej položený na pažích na lavici. Spí. Sedět vedle spáčů mi nevadí, horší jsou lidi, co si pořád chtějí povídat. „Vypadá to, že už jsem ji našel. Ozvu se po obědě.“ Ukončím hovor, otevřu dveře učebny a ztlumím si telefon. Navléknu si přes rameno popruh batohu a vydám se ke schodům v zadní části místnosti. Protáhnu se kolem spící dívky k volné židli, hodím si batoh na podlahu a telefon položím na stůl. Ten náraz, když jeho kov dopadne na dřevo, brunetku probudí. Okamžitě se posadí a vytřeští oči. Horečnatě a zmateně se rozhlédne po místnosti a pak jí oči sklouznou na její zápisník na stole. Odtáhnu si židli a sednu si vedle ní. Zamračí se na můj mobil na stole mezi námi a pak se podívá na mě.

Vlasy má rozcuchané a z koutku rtů jí na bradu vede lesklá stopa slin. Mračí se na mě, jako bych ji vyrušil z jediné minuty spánku, jakou kdy měla.

„Náročná noc?“ zeptám se. Skloním se, otevřu batoh a vylovím z něj učebnici španělštiny, kterou bych mohl nejspíš recitovat zpaměti.

„To už je po přednášce?“ zeptá se a zadívá se na učebnici, kterou jsem si vyndal na stůl.

„To záleží.“

„Na čem?“

„Jak dlouho jsi byla mimo,“ upřesním. „Nevím, na jakou jsi přišla hodinu, ale teď je španělština od deseti.“

Opře se lokty o stůl před sebou a zasténá. Pak si přejede dlaněmi po tvářích. „Takže jsem spala jen pět minut? To je všechno?“ Zakloní se na židli, sveze se trochu níž a opře si zátylek o opěradlo. „Vzbuď mě, až bude po všem, jo?“

Dívá se po mně, jako by čekala na můj souhlas. Poklepu si prstem na bradu. „Něco tady máš.“

Otře se dlaní a zvedne si ji k očím, aby to prozkoumala. Čekám, že se zastydí za ty sliny na obličeji, ale místo toho jen protočí panenky. Nabere palcem okraj trička, utře slinu na lavici, zase se sveze níž na židli a zavře oči.

Chodil jsem na vysokou. Vím, co s člověkem udělá propařená noc. Jaké to je, přebíhat z mejdanu na mejdan, pozdě do postele, do školy, nemít na nic čas. Ale tahle holka mi připadá úplně vyčerpaná. Přemítám, jestli za to vážně můžou večírky, nebo jestli třeba nechodí na noční směny.

Zalovím v batohu a vytáhnu z něj energetický nápoj, který jsem si ráno koupil. Mám pocit, že ona ho potřebuje víc než já.

„Na.“ Posunu pití po stole před ni. „Vypij to.“

Namáhavě rozlepí víčka, jako by každé vážilo metrák. Podívá se na plechovku, rychle ji popadne a prorazí vršek. Horečnatě spolyká obsah, jako by to byla první tekutina po dnech na poušti.

„Není zač,“ zasměju se.

Brunetka dopije, položí plechovku na stůl a otře si pusu stejným kouskem trička, kterým si předtím otírala sliny. Nebudu lhát: ta její ospalá sexy neupravenost mě zvláštně vzrušuje.

„Díky,“ řekne konečně a odhrne si vlasy z očí. Podívá se na mě a usměje se. Pak natáhne paže nad hlavu a zívne. Dveře do třídy se otevřou a studenti kolem nás si poposednou – známka toho, že dorazil přednášející. Já ale nedokážu odtrhnout oči od své sousedky ani na tak dlouho, abych se na něj podíval.

Teď si pročesává konečky vlasů prsty. Má je pořád trochu vlhké a já z nich cítím květinovou vůni jejího šamponu. Pak si vlasy přehodí přes opěradlo židle. Jsou dlouhé, černé a husté, stejně jako řasy, které jí lemují oči. Podívá se do přední části učebny a otevře zápisník, a tak ji napodobím.

Profesor nás španělsky pozdraví a my to kolektivně oplatíme. Některé odpovědi znějí lámaně. Začne nám španělsky vydávat pokyny, co máme dělat, když se můj telefon na stole mezi námi rozsvítí. Podívám se na něj. Je tam zpráva od Daltona.

Má ta sexy prdelka, co vedle ní sedíš, nějaký jméno?

Okamžitě otočím telefon displejem dolů a doufám, že si to nestačila přečíst. Zvedne ruku k puse, aby ztlumila smích.

Sakra. Přečetla si to.

„Tak sexy prdelka, jo?“ zopakuje.

„Promiň. Kámoš… myslí si, že je to vtipný. Baví ho dělat mi ze života peklo.“

Povytáhne obočí a natočí se ke mně. „Takže ty si nemyslíš, že jsem sexy prdelka?“ zeptá se.

Když je teď ke mně čelem, poprvé si ji můžu pořádně prohlédnout. A vyhlásit, že tuhle hodinu budu milovat. Pokrčím rameny. „Upřímně řečeno, celou dobu, co tě znám, jenom sedíš. Těžko říct, jakou máš prdelku.“

Zase se zasměje. „Sloan,“ představí se a natáhne ke mně ruku. Sevřu ji ve své. Na palci má nepatrnou jizvičku ve tvaru půlměsíce. Přejedu po ní vlastním palcem, přitáhnu si její ruku blíž, zkoumám to.

„Sloan,“ zopakuju a poválím si její jméno na konci jazyka.

„Tohle je při představování většinou ta chvíle, kdy člověk sdělí protějšku svoje jméno,“ poučí mě.

Přejedu po ní očima. Odtáhne svou ruku a věnuje mi pátravý pohled.

„Carter,“ představím se jí v souladu s rolí, kterou teď hraju. Posledních šest týdnů mě tak oslovoval Ryan alias Dalton, abych si na to zvykl. Stejně mi už párkrát málem uklouzlo moje skutečné jméno.

„Mucho gusto,“ prohodí s téměř dokonalou výslovností a soustředí se na profesora.

Kdepak, potěšení je na mé straně. Věř mi.

Vyučující po nás chce, abychom se otočili ke svému sousedovi a řekli o něm tři věci španělsky. Já už se španělsky učil tři roky předtím, takže dám Sloan přednost, abych ji nezahanbil. Otočíme se k sobě a já na ni pokývnu. „Las señoras primera,“ pobídnu ji.

„Ne, budeme se střídat. Začni ty,“ vyzve mě. „Pověz mi o mně něco.“

„Tak jo.“ Zasměju se tomu, jak se hned ujala vedení. „Usted es mandona.“

„To je názor, ne fakt,“ namítne. „Ale uznám ti to.“

Nakloním hlavu ke straně. „Ty víš, co jsem říkal?“

Přikývne. „Jestlis chtěl říct, že jsem panovačná, tak jo, rozuměla jsem ti.“ Přimhouří oči, ale nepatrný úsměv se přece jen protlačí do popředí. „Teď já,“ oznámí. „Su compañera de clase es bella.“

Zasměju se. Takže ona chválí sama sebe? Že moje partnerka ze třídy je krásná? Bez rozpaků přikývnu. „Mi compañera de clase esta correcta.“

Vidím, jak jí rudnou tváře, i když je tak snědá. „Kolik ti je?“ zeptá se.

„To je otázka, ne konstatování. A v angličtině.“

„Potřebuju si něco ověřit, abych mohla konstatovat fakt. Vypadáš trochu starší než ostatní ve třídě.“

„Kolik myslíš, že mi je?“

„Dvacet tři? Dvacet čtyři?“ nadhodí.

Není daleko od pravdy. Je mi pětadvacet, ale to jí vykládat nebudu. „Dvacet dva,“ opravím ji.

„Tiene veintidos años,“ sdělí mi druhý fakt o mé osobě.

„Ty podvádíš,“ odpovím.

„Musíš to říct španělsky, jestli je to součást zadání.“

„Usted engaña.“

Povytáhne obočí. Očividně nečekala, že to budu umět přeložit do španělštiny.

„Takže ty už máš splněno,“ prohodí.

„A tobě zbývá ještě jedno konstatování.“

„Usted es un perro.“

Zasměju se. „Víš, cos řekla? Že jsem pes.“

Zavrtí hlavou. „Přesně to jsem říct chtěla.“

Mobil jí zavibruje, takže ho vytáhne z kapsy a začne se věnovat jemu. Já se zakloním na židli, popadnu svůj telefon a předstírám totéž. Sedíme mlčky, zatímco naši spolužáci dokončují úkol. Sleduju ji koutkem oka, jak píše, palce jí poletují nad obrazovkou. Je hezká. Vypadá to, že na tuhle hodinu se budu těšit. Tři dny v týdnu mi najednou připadají málo.

Z hodiny zbývá asi patnáct minut a já se musím hodně snažit, abych na ni nepokrytě nezíral. Od chvíle, kdy mě nazvala psem, neřekla ani slovo. Vidím, jak si čmárá do bloku a vůbec neposlouchá, co nám profesor vykládá. Ta holka se buď hrozně nudí, nebo je myšlenkami bůhvíkde. Předkloním se, abych viděl líp, co si píše. Připadám si, že vyzvídám, ale ona taky předtím četla moji textovku, takže mi to připadá spravedlivé.

Její pero horečnatě klouže po papíře. Možná za to může ten energetický nápoj, co právě vypila. Přečtu si věty, které právě napsala. Nedávají mi vůbec smysl, i když si je přečtu víckrát.

Vlaky a autobusy mi ukradly boty, teď musím jíst syrové chobotnice.

Zasměju se nesmyslnosti podobných vět, které zaplňují stránku, a ona ke mně vzhlédne. Když se naše oči setkají, uličnicky se ušklíbne.

Podívá se na svůj sešit a zaťuká do něj propiskou. „Nudím se,“ zašeptá. „Nedokážu se moc dlouho soustředit.“

Já se normálně dokážu soustředit skvěle, ale očividně ne, když vedle mě sedí ona.

„Já někdy taky ne,“ připustím. Nakloním se přes stůl a ukážu na její slova. „Co to je? Nějaký tajný kód?“

Pokrčí rameny a upustí propisku. Pak ke mně přistrčí sešit. „Prostě pitomosti, co píšu, když se nudím. Zajímá mě, kolik jich člověk dokáže vyplodit, když doopravdy vypne mozek. Čím víc nesmyslů, tím víc bodů si dám. A vyhraju.“

„Vyhraješ?“ zopakuju po ní s nadějí, že mi to vysvětlí. „Jak můžeš vyhrát, když hraješ sama se sebou?“

Její úsměv zmizí. Odvrátí se, zírá do notesu před sebou. Jemně přejede prstem po písmenech jednoho ze slov. Co sakra tak rychle a tak drasticky proměnilo její chování? Sloan zvedne pero a podá mi ho. Pohodí hlavou, jako by se chtěla zbavit myšlenek, které ji v ní tíží.

„Zkus to,“ vyzve mě. „Je to silně návykový.“

Vezmu jí pero z ruky a najdu si na stránce prázdné místo. „Takže mám psát cokoli? Co mě napadne?“

„Ne, právě naopak,“ namítne Sloan. „Ať tě nic nenapadá. Snaž se na to nemyslet, prostě piš.“

Přitisknu propisku k papíru a udělám přesně to, co po mně chce. Jen píšu.

Upustil jsem popcorn na skluzavku s prádlem a moje matka pláče duhu.

Odložím pero. Připadám si trochu hloupě. Sloan si to přečte a zakryje si ruku pusou, aby nebylo slyšet, jak se hihňá. Otočí na novou stránku a napíše: Máš na to talent. Pak mi zase podá pero.

Díky. Šťáva jednorožců mi pomáhá dýchat, když poslouchám disco.

Znova se zasměje a vezme mi pero z ruky, zrovna když profesor ohlásí konec hodiny. Všichni si hodí učebnice do batohů a chvatně opouštějí učebnu.

Všichni až na nás. Oba zíráme na stránku, usmíváme se, nehýbeme se.

Sloan položí ruku na sešit a pomalu ho zavře, pak si ho posune po lavici k batohu a strčí ho tam. Podívá se na mě. „Ještě nevstávej,“ doporučí mi, když se zvedá.

„Proč ne?“

„Protože. Musíš zůstat sedět a dívat se, jak odcházím, protože jak jinak bys zjistil, jestli mám sexy prdelku?“ Mrkne na mě a otočí se zády.

Panebože. Udělám přesně to, co po mně chtěla, přilepím jí oči na zadek. A mám kliku, je dokonalý. Každý kousek jejího těla je dokonalý. Sedím úplně tiše a sleduju ji, jak schází po schodech.

Odkud se tady sakra vzala? Kde sakra byla celý můj život? Prokleju osud, že to, co se mezi námi právě stalo, je zároveň všechno, co se kdy stane. Vztahy se nedají začínat lží. Zvlášť ne lží jako ta moje.

Sloan se podívá přes rameno, než vyjde ze dveří, a já se přiměju zvednout pohled k jejím očím. Ukážu jí zvednuté palce. Zasměje se a zmizí na chodbě.

Posbírám si věci a pokusím se vyhnat si ji z hlavy. Dneska večer se musím soustředit. V sázce je toho až moc, než abych se nechal rozptylovat takovou krásnou, dokonalou prdelkou.

TŘI

SLOAN

Úkoly si udělám v knihovně, protože vím, že po návratu do domu už se nedokážu soustředit. Když jsem se přistěhovala k Asovi, chyběl mi už jen den k vystěhování z gauče, na kterém jsem tehdy přespávala… nemluvě o finančních problémech, které jsem měla. Chodili jsme spolu jen dva měsíce, ale nevěděla jsem, kam jinam jít.

To bylo před dvěma lety.

Podle aut, kterými jezdil, a podle velikosti jeho domu jsem věděla, že má peníze. Jen jsem netušila, jestli jsou to staré peníze, nebo jestli je namočený do něčeho, do čeho by neměl. Doufala jsem, že to první, jenže moje naděje se vyplňovaly jen málokdy. První dva měsíce přede mnou šikovně tajil, že prodává drogy, svoje rozhazování peněz sváděl na velké dědictví. Nějakou dobu jsem mu věřila. Protože mi nic jiného nezbývalo.

Když se u nás v podezřelé noční hodiny objevovali lidé, které jsem neznala, a Asa s nimi mluvil jen za zavřenými dveřmi, začalo mi svítat a svítalo mi dál. Snažil se mi vysvětlovat svoje důvody, přísahal, že prodává jen „neškodné“ drogy lidem, kteří by si je stejně našli někde jinde. Nechtěla jsem se na tom nijak podílet, a když s tím Asa odmítl přestat, odešla jsem.

Jediný problém byl, že jsem neměla kam jít. Přespávala jsem různě po kamarádech, ale nikdo z nich neměl volný pokoj ani dost peněz, které by mi mohl půjčit. Radši bych šla do útulku pro bezdomovce než zpátky k Asovi, ale nebála jsem se o sebe. Bála jsem se o svého brášku.

Stephen to nikdy neměl snadné. Narodil se se spoustou problémů, mentálních i fyzických. Pobíral na péči o sebe státní příspěvek a nakonec se dostal i do slušného domova, kde jsem věřila, že mu bude dobře. Jenže když tohle krachlo, nemohla jsem riskovat, že by ho poslali zpátky domů k naší matce. Nechtěla jsem, aby se vrátil k tomu životu předtím. Udělala bych cokoli, aby tam už nikdy neskončil.

Asi dva týdny po mém odchodu od Asy najednou stát zastavil platby pro komunitní domov, kde Stephen byl. Já na tom nebyla tak, abych si ho mohla vzít k sobě, a kdyby odešel z domova, kam bylo tak těžké ho vůbec dostat, přišel by tím o péči, kterou potřebuje. Kromě Asy jsem neměla nikoho, na koho bych se mohla obrátit, a Asa byl jediný, kdo nám byl ochotný pomoct. Vrátit se do jeho domu a škemrat o pomoc bylo to nejtěžší, co jsem kdy v životě udělala. Jako by návrat do jeho náruče znamenal, že zahazuju všechnu sebeúctu. Vzal mě zpátky, ale ne bez následků. Když teď věděl, jak moc na něm závisím s placením za péči o Stephena, přestal přede mnou dělat tajnosti se svým životním stylem. Chodilo k nám čím dál víc lidí, transakce probíhaly přede mnou, ne za zavřenými dveřmi.

Teď bylo v domě pořád tolik lidí, že bylo těžké se vyznat v tom, kdo tam bydlí, kdo jen nárazově přespal a kdo se stavil z ulice. Každý den se konal mejdan, a každý mejdan byl mou noční můrou.

S každým přibývajícím týdnem byla atmosféra čím dál nebezpečnější a já víc než kdy předtím toužila vypadnout. Předtím jsem pracovala na půl úvazku v kampusu v knihovně, ale na tenhle semestr neměli finance na místo pro studenta. Byla jsem na čekací listině a chodila jsem na pohovory na jiná místa, zoufale se snažila něco přišetřit k penězům, které mi mizely pod rukama. Kdybych měla na starosti jen sebe, nebylo by to tak těžké, jenže Stephenova péče stála tolik peněz, kolik jsem prostě neměla. A kolik ještě nějakou dobu mít nebudu.

Proto musím předstírat, že jsem Asovi hrozně vděčná za to, jak mě zachránil. Jenže ve skutečnosti mám spíš pocit, že mi ničí život. Ale nechápejte mě špatně: miluju ho.

Miluju toho člověka, kterým by jednou mohl být, ale taky nejsem naivní. I když mi tolikrát sliboval, že toho nechá, že už dělá opatření, aby se na to mohl vykašlat, vím, že na to nikdy nedojde. Snažím se mu domluvit, aby měl rozum, jenže když máte v rukou moc a v kapse prachy, je těžké se k tomu otočit zády. Nikdy to neudělá. Bude v tom pokračovat, dokud neskončí v base… nebo dokud nebude po něm. A já nechci být ani u jedné z těch dvou možností.

Už se ani nesnažím rozeznávat vozidla na příjezdové cestě. Každý den je tam nějaké jiné. Zaparkuju Asovo auto, posbírám z něj svoje věci a vydám se dovnitř, kde mě čeká další pekelná noc.

Když vejdu do domu, je tam podivně ticho. Zavřu za sebou dveře a usměju se, užívám si, že jsou všichni asi vzadu u bazénu. Málokdy tady mám přepych samoty, a tak toho teď využiju. Nasadím si sluchátka a dám se do uklízení. Vím, že to nezní moc zábavně, ale pro mě je to jediná šance, jak si vyčistit hlavu.

Nemluvě o tom, že v tom baráku je pořád bordel.

Začnu v obýváku. Vyházím tolik lahví od piva, že naplní tašku na odpad o objemu sto dvaceti litrů. Když se dostanu do kuchyně a vidím ty hory špinavých talířů ve dřezu, usměju se. Vážně usměju. Tohle mi bude trvat aspoň hodinu. Narovnám špinavé nádobí na levou stranu dřezu a napustím si do něj vodu. Pohupuju se v rytmu hudby, která mi proudí do uší ze sluchátek. Takhle dobře jsem se tady necítila nikdy jindy než ty první dva měsíce, kdy byl Asa ještě ten hodný. Kdy mi říkal sladké věci a bral mě na rande a stavěl mě na první místo, před všechny a všechno ostatní.

Vzpomínám si na tu dobu, kdy jsme občas byli v tomhle domě sami dva. Když Asa objednal jídlo a pak jsme se k sobě schoulili na gauč a dívali se na filmy.

Sotva mi hlavu zaplaví vzpomínky na toho Asu, do kterého jsem se zamilovala, ucítím jeho ruce, jak mě obejmou zezadu. Nejdřív mě to poleká. Pak ale ucítím jeho kolínskou Dior, stejnou, jakou měl na našem prvním rande. Začne se pohupovat do rytmu hudby se mnou, něžně mě drží v náruči. Usměju se a nechám oči zavřené. Zakryju jeho ruce svými, přitisknu se zády k němu.

Políbí mě na ucho, pak si proplete prsty s mými a otočí si mě obličejem k sobě. Když otevřu oči, usmívá se na mě, tak upřímně a mile. Už hrozně dlouho jsem u něj tak láskyplný výraz neviděla, a srdce mě rozbolí, když si uvědomím, jak moc mi to chybělo.

Třeba mu křivdím, třeba se vážně snaží obrátit list. Možná už má tohohle života taky po krk.

Vezme mi obličej do dlaní a políbí mě – dlouze a vášnivě, už jsem skoro zapomněla, že to umí i takhle. V poslední době už mě líbal, jedině když na mně ležel v posteli. Chytím ho kolem krku a oplácím mu ten polibek. Líbám ho zoufale. Toho starého Asu, o kterém nevím, jak dlouho mu tohle jeho já vydrží.

Odtáhne se ode mě a vyndá mi špunty z uší.

„Tady chce někdo pokračovat v tom, co jsme ráno začali, hm?“

Znova ho políbím, usměju se a přikývnu. Jo, chci. Jestli se mnou do postele půjde tenhle Asa, tak to chci.

Položí mi ruce na ramena a zachechtá se. „Před lidma ne, Sloan.“

Cože?

Pevně stisknu víčka. Skoro se bojím otočit. Nevěděla jsem, že tady nejsme sami.

„Chci ti někoho představit,“ prohlásí Asa a otočí mě. Otevřu jedno oko, pak druhé. Doufám, že se mi ten šok, co cítím v břiše, nerozlévá po obličeji. O dveřní rám se tam se založenýma rukama a tvrdým pohledem opírá celých sto pětaosmdesát centimetrů Cartera.

Kluka, se kterým jsem jen před pár hodinami flirtovala ve škole.

Zalapám po dechu, protože on je poslední, koho bych tady čekala. Když tady takhle stojí, působí mnohem impozantnějším dojmem, než když jsme vedle sebe dopoledne seděli na španělštině. Je mnohem vyšší, než jsem si myslela, vyšší než Asa. Nemá tak vypracované svaly jako Asa, jenže na druhou stranu, ten posiluje denně – a vzhledem k velikosti jeho bicepsů to nejspíš i přikrmuje steroidy. Carter je spíš přirozeně silný, má tmavší pleť, tmavší vlasy – a taky hodně tmavé a teď i hodně rozzuřené oči.

„Ahoj,“ pozdraví mě a odlehčí svůj výraz úsměvem. „Carter.“ Natáhne ke mně ruku, jako bychom se viděli poprvé. Dojde mi, že předstírá kvůli mně – anebo možná kvůli sobě. A tak mu chabě stisknu ruku a podruhé za ten den se mu představím.

„Jsem Sloan,“ pronesu rozechvěle a doufám, že z mé dlaně necítí, jak se mi rozletěl puls. Rychle mu ruku pustím a odtáhnu se. „Odkud se s Asou znáte?“ Ani nevím, jestli to chci vědět, ale stejně mi to vyklouzne z pusy.

Asa mě obejme kolem pasu a otočí mě směrem od Cartera. „Je to můj obchodní partner a zrovna tady jdeme dělat obchody. Běž si uklízet někam jinam.“ Poplácá mě po zadku a pokusí se mě popohnat pryč jako psa. Otočím se na něj a zamračím se, ale můj výraz se ani zdaleka nevyrovná nenávisti, jaká sálá z Carterova pohledu, jímž Asu sleduje.

Normálně se s Asou nehádám, a už vůbec ne před jinými lidmi, ale momentálně nedokážu dost dobře potlačit svůj vztek. Štve mě, jak bezohledně si sem přivede někoho kvůli kšeftu, i když mi tvrdí, že toho chce nechat. A nemůžu popřít, že mě štve taky to, kdo ten někdo je – Carter. Mám vztek sama na sebe, že jsem si o něm dneska ve škole vytvořila mylnou představu. Myslela jsem, že se v lidech vyznám líp, ale jestli je zapletený do kšeftů s Asou, je jasné, že se nevyznám vůbec v ničem. Je stejný jako všichni, ale co pořád čekám? Tak hrozně jsem se snažila dostat z prostředí, kde jsem vyrůstala, abych se odstřihla od jistého životního stylu a typu lidí – jen abych v něm zase skončila. Mí rodiče brali drogy a já si přísahala, že až se zbavím jejich nebezpečného životního stylu, nechám ho za sebou navždycky. A teď? Je mi jednadvacet a nežiju o nic líp než předtím. Jak to, že se tak strašně snažím mít normální život, a stejně zase pořád končím ve stejných sračkách? Nejspíš to bude nějaké podělané prokletí.

„Aso, tys mi něco slíbil.“ Ukážu na Cartera. „Říkals, že toho chceš nechat, a místo toho verbuješ nový lidi? To zrovna nevypadá, že bys to myslel vážně.“

Připadám si jako pokrytec, když po něm chci, aby toho nechal. Každý měsíc ho totiž nechávám posílat šek do toho ústavu, kde se starají o Stephena, a jsou to přesně ty špinavý peníze, které bych byla radši, aby nevydělával. Trochu mi to ulehčuje, že ty prachy nejsou pro mě. Brala bych i ty nejšpinavější prachy na světě, pokud by to znamenalo, že můj bráška bude mít pořádnou péči.

Asovy oči potemní, když přistoupí ke mně. Položí mi ruce na paže a několikrát po nich přejede nahoru a dolů. Nakloní se rty k mému uchu a jeho prsty se kolem mých paží sevřou tak silně, až zamžikám bolestí.

„Neztrapňuj mě,“ zašeptá tak tichounce, že to můžu slyšet jen já. Povolí stisk, uchopí mě za lokty a něžně mě políbí na tvář. Je to divadlo. „Běž si oblíknout ty sexy červený šaty. Večer budeme mít mejdan na oslavu.“

Ucouvne a pustí mě úplně. Podívám se na Cartera, který pořád stojí ve dveřích a zírá na Asu, jako by mu v příští vteřině chtěl utrhnout hlavu. Přejede očima k mým a připadá mi, že jeho pohled zněžní, ale nezůstanu tam tak dlouho, abych si tím mohla být jistá. Otočím se a rozběhnu se do ložnice. Prásknu dveřmi a svalím se na postel. Svaly v pažích mi bolestivě poškubávají, pokusím se to rozmasírovat. Tohle bylo poprvé, kdy mi Asa fyzicky ublížil před někým dalším, ale moje hrdost utrpěla mnohem víc. Neměla jsem ho kritizovat v něčí přítomnosti, měla jsem mít rozum.

Zítra budu mít nejspíš na pažích modřiny, ale ty aspoň časem zmizí, ne jako jizvy, které mi zůstaly z dětství. Zadívám se na tu půlměsíčkovou na palci a vzpomenu si, jak mi máma ve dvanácti spálila prst autozapalovačem. Netuším, čím jsem ji tenkrát tak naštvala, a ucukla jsem rukou hned, jak mi došlo, co dělá, ale nebyla jsem dost rychlá. A teď si pokaždé, když na tu jizvu zírám, vybavím svůj život s mámou.

Ano, modřiny vyblednou, ale jak dlouho potrvá, než mi Asa udělá něco, po čem zůstanou jizvy natrvalo? Vím, že jsem si nezasloužila, co mi právě provedl. To si nezaslouží nikdo. Ale jestli odsud brzo nevypadnu, bude to jen horší. Když se někdo začne chovat takhle, jen málokdy se to změní k lepšímu. Chce se mi popadnout svoje tašky a sbalit do nich všechny svoje věci. Chci odsud odejít a už se nikdy nevrátit. Chci pryč, pryč, pryč, pryč.

Jenže zatím nemůžu. Nejsem sama, koho by to ovlivnilo.

ČTYŘI

CARTER

„Omlouvám se za ten výstup,“ prohodí Asa, když se zase obrátí ke mně.

Povolím sevřené pěsti a pokusím se zamaskovat svoje opovržení. Znám ho teprve tři hodiny, ale už jím opovrhuju nejvíc na světě.

„V pohodě,“ odvětím. Obejdu bar a nenuceně se svezu na jednu ze stoliček, ačkoli bych nejradši běžel za Sloan a přesvědčil se, že je v pořádku. Hlava mi pořád nebere, jak je možné, že je tady do toho zapletená i ona. Dalton mi Asovu přítelkyni nijak podrobně nepopisoval, jenom se zmínil, že ji má a žijí spolu. Rozhodně mě nevaroval, že s ní budu chodit na španělštinu.

Sloan byla ta poslední, koho bych tady čekal. Když jsem pozoroval, jak ji Asa líbá, jak na to ona reaguje, začal jsem litovat, k čemu jsem se to upsal. Rázem se z toho stalo něco mnohem komplikovanějšího.

„Ona bydlí s tebou?“ zeptám se.

Asa mi podá pivo z lednice. Otevřu si ho a rovnou se napiju. „Jo,“ odpoví Asa. „A jestli se na ni jenom špatně podíváš, uříznu ti ptáka.“

Podívám se na něj, ale tváří se věcně. Zavře dveře lednice a přitáhne si stoličku k baru naproti mně, jako by to nikdy nevyslovil. Šokuje mě, jak jí může fyzicky ublížit jako předtím, a pak se chovat, jako by mu na ní záleželo. Nejradši bych mu tu flašku roztřískal o hlavu, ale místo toho ji sevřu pevněji a snažím se ovládnout svoje emoce.

Asa si otevře pivo a zvedne lahev. „Na prachy.“ Ťukne s ní o moji.

„Na prachy.“ A na to, aby všichni kreténi dostali to, co si zaslouží.

Vejde Dalton, aby nás svým perfektně načasovaným příchodem vyrušil. Podívá se na mě, kývne na pozdrav a otočí se k Asovi. „Čau, chlape. Jon chce vědět, jak to dneska bude s chlastem. Je to akce Přines si flašku sám, nebo máme obstarat pití my? Protože tady není ani slza.“

Asa praští pivem o bar, odstrčí stoličku a postaví se. „Jasně jsem tomu debilovi včera říkal, že má vobstarat zásoby.“ A vyřítí se z kuchyně.

Dalton mi ukáže bradou na přední dveře. Vstanu a jdu za ním ven. Když už jsme bezpečně na předzahrádce, otočí se ke mně a dopřeje si lok piva, pro případ, že by nás někdo pozoroval. Dalton pivo nesnáší.

„Jak to jde? Myslíš, že tě veme?“

Pokrčím rameny. „Asi jo. Zoufale potřebuje někoho, kdo mluví španělsky. Řek jsem mu, že umím slušně, i když ne úplně plynule.“

Dalton na mě vykulí oči. „A to je všechno? Na nic jinýho se tě neptal?“ Nevěřícně zavrtí hlavou. „Bože, to je debil. Proč si ti noví dealeři myslí, že jsou nedotknutelný? Podělanej suverén.“

„Jo,“ potvrdím procítěně.

„Varoval jsem tě s touhle prací, Luku. Žít takhle udělá člověku v hlavě bordel. Určitě do toho chceš jít?“

Přece teď nevycouvám, když vím, jak blízko jsou Dalton a ostatní k tomu, aby toho hajzla drapli. „Oslovils mě Luku.“

„Do prdele.“ Dalton kopne do hlíny a zvedne ke mně oči. „Promiň, kámo. Platí zejtra ta schůzka? Young bude chtít komplet zprávu, když už v tom jedeš.“

„Jsou tady lidi, co mají zítra školu,“ pronesu kousavě, abych mu znova zdůraznil, že já si v tomhle rozdělení rolí vytáhnul kratší sirku. „Ale v poledne můžu vypadnout.“

Dalton přikývne a otočí se zpátky k domu. „Pozvals na ten dnešní mejdan tu svoji sexy kočku ze španělštiny?“

„To není její styl.“ Nemluvě o tom, že ji nemusím zvát. Protože už se uprostřed těch sraček dávno plácá.

Dalton přikývne. Ví, že bych nikdy nikoho nepozval do prostředí jako tohle. On sám dokáže vklouznout do role jako nic. Když pracuje v utajení, klidně navazuje dlouhodobé vztahy, dokonce se jednou i zasnoubil, aby byl v souladu se svou předstíranou identitou. Ale jakmile práce skončí, nemá problém zmizet. To já si pořád uvědomuju, že každý člověk, kterého poznám jako Carter, je… člověk. Nechci někoho zbytečně klamat, takže si dávám pozor, aby ty vztahy nikdy nešly do hloubky.

Dalton za sebou zavře dveře a já zůstanu na dvoře sám. Zírám na dům, kde mám další dva měsíce pracovat. Práce v utajení není zrovna to, proč jsem se přihlásil k policii, ale jde mi to dobře. Z téhle mám ale hned na začátku špatný pocit… a to jsem tady sotva den.

Další dvě hodiny strávím tím, že se nechávám Asou vodit po domě, z pokoje do pokoje, a podávám si ruce s víc lidmi, než dokážu spočítat. Nejdřív se snažím dělat si v duchu poznámky o každém, s kým jsem se setkal, a o tom, jaký vztah má podle všeho k Asovi, ale když už mi někdo vtiskne do rukou čtvrté pivo, přestanu se snažit. Na poznávání bude ještě spousta času, dneska nemusím být tak soustředěný. Jsem pro ně všechny nováček a nechci se chovat tak, abych vzbudil podezření.

Konečně se mi podaří se na chvíli trhnout a hledám koupelnu. Když ji nakonec najdu, je obsazená, ačkoli ne zamčená. Okupuje ji zmiňovaný Jon a s ním i dvě holky, kterým nemůže být víc než devatenáct. Zavřu dveře mnohem rychleji, než jsem je otevřel, a vydám se do patra najít takovou, která neslouží jako hodinový hotel.

Zůstanu tam asi o deset minut déle, než potřebuju. Vyleju pivo do umývadla, vypláchnu lahev a naplním ji vodou z kohoutku, protože dneska večer už jsem pořádně překročil svou osobní hranici. Příštích pár týdnů musím zůstat naprosto střízlivý.

Zírám na sebe do zrcadla a doufám, že to nějak zvládnu. Nepocházím odsud, takže se nebojím, že by mě někdo poznal. Starosti mi dělá spíš to, že nejsem jako Dalton. Nedokážu se vypnout a zapnout na povel jako on. Věci, které tady vidím, budu vidět i ve chvíli, až zavřu oči v posteli. A vzhledem k tomu, co jsem viděl mezi Asou a Sloan, toho dneska asi moc nenaspím.

Namočím cíp ručníku a omyju si s ním obličej. Potřebuju vystřízlivět, než vyjdu z koupelny. Pak hodím ručník do koše na špinavé prádlo, který je plný po okraj, a chvíli do něj zírám. Přemítám, jestli je Sloan jediná dívka, která tady bydlí. Pokud ano, tak nejspíš všechno to prádlo končí na krku jí. A vlastně i celý barák.

Když jsme předtím s Asou přišli do kuchyně a ona tam uklízela, Asa se zastavil ve dveřích a chvíli ji pozoroval. Já mu koukal přes rameno, ohromený tím, že to je ta holka ze školy, kterou jsem poznal dneska dopoledne… ale ještě víc tím, jak je krásná, když se pohupuje v rytmu hudby. Hlavou mi letěl text ikonické písně Ricka Springfielda „Jessie’s Girl“, když jsem si prohlížel Asu, jak si prohlíží ji. A chtěl jsem sám být tím, kdo má na ni právo takhle zírat.

Jako by to byla moje holka.

Zhluboka se nadechnu a otevřu dveře koupelny. Moje oči upoutá postava ve dveřích na druhém konci chodby. Když uslyší dveře koupelny, otočí se a její obepnuté šaty s ní. Když se zastaví, nedokážu od těch šatů odtrhnout oči. Lnou jí k tělu na těch správných místech, drží je na nich jen uzounká ramínka. Živůtek je tak těsný, že jí tiskne ňadra k sobě, není pod ním místo pro podprsenku. Naštve mě, že v tu chvíli v duchu děkuju Asovi, že jí pověděl, aby si ty šaty oblékla.

Dýchej, Luku, dýchej.

Konečně se přiměju podívat se jí do očí, ale výraz jejího obličeje s tím sebevědomým, sexy oblečením moc nekoresponduje. Spíš to vypadá, jako by brečela.

„Jsi v pořádku?“ zeptám se a vykročím k ní. Podívá se ke schodišti a zatváří se vyděšeně. Pak se zase otočí na mě. Přikývne a vykročí ke schodům. Natáhnu se a chytnu ji za ruku, stáhnu ji zpátky k sobě. „Sloan, počkej.“

Otočí se ke mně. Není to stejná dívka, jakou jsem poznal dneska ve škole. Tahle je křehká. Bojí se. Je zlomená.

Udělá krok směrem ke mně a založí si paže na prsou. Zírá na podlahu mezi námi, vtahuje si spodní ret mezi zuby. „Co tady děláš, Cartere?“

Nevím, co jí mám odpovědět. Nechci lhát, ale nemůžu jí říct pravdu. Mým nadřízeným by se asi moc nelíbilo, kdybych se s pravým důvodem svého pobytu svěřoval zrovna přítelkyni chlapa, kterého se snažím dostat.

„Byl jsem pozvaný. Na mejdan.“

Trhne hlavou. „Ty víš, jak to myslím. Co děláš mezi nima?“

„Důvod je ta osoba, se kterou chodíš,“ naznačím jí, že oba máme něco společného s Asou. „Pro mě je to jen práce.“

Protočí panenky, jako by tuhle výmluvu slyšela už tisíckrát. Nejspíš od Asy. Rozdíl je v tom, že v mém případě je to naprostá pravda. Jenže ona vůbec netuší, jak moc jsem upřímný a co za práci mám na mysli.

Povzdychnu si a pokusím se trochu uvolnit napětí mezi námi. „Sloan, asi se dá říct, že jsme při dnešním úkolu ze španělštiny oba vynechali pár zásadních faktů.“

Nuceně se zasměje. „Jasně. Může za to profesor. Měl po nás chtít konstatování pěti faktů, ne tří. Pak by se nám to tam vešlo.“

„Jo,“ přikývnu. „V pěti promluvách už bys mi mohla naznačit, že máš přítele.“

Vzhlédne ke mně a sklopí hlavu. „Promiň.“

„Za co se omlouváš?“

Svěsí ramena a ještě víc ztiší hlas. „Za to, jak jsem se dneska ve škole chovala. Že jsem s tebou flirtovala. Říkala věci, které jsem neměla. Přísahám, já nejsem taková. Neměla jsem –“

„Sloan,“ přeruším ji a nazdvihnu jí bradu. Zírám na ni a vím moc dobře, že bych měl tu ruku odtáhnout a klidit se od té holky co nejdál. „Já si o tobě nemyslím vůbec nic špatnýho. Byla to neškodná zábava, prosím tě.“

Výraz neškodná se nad námi vyklene jako temný, zlověstný mrak. Oba víme, že Asa je všechno, jen ne neškodný. Flirtovat s jeho holkou ve třídě, bavit se s ní tady na chodbě… samo o sobě to bylo naprosto neškodné, ale jestli se to bude opakovat, povede to k něčemu, co nám může zatraceně uškodit. V hlavě mi zazní Asova výhrůžka z kuchyně. Tahle holka je prostě nedostupná. Varoval mě Asa, napovídá mi to moje profese. Tak proč to nechci vidět jasně?

Už chci odtáhnout ruku, když se za námi ozve hlas, při němž oba nadskočíme.

„Dole už je po tobě sháňka, kámo.“

Otočím se. Na vrcholku schodiště stojí Dalton a dívá se na mě, jako by mě chtěl zakousnout. A měl by na to naprosté právo, vzhledem k tomu, do čeho jsem se to málem zrovna namočil.

„Jo.“ Zhluboka se nadechnu a zase se k ní otočím. „Promluvíme si ve škole,“ zašeptám. Sloan přikývne a dlouze vydechne úlevou, že ten hlas na schodech byl Daltonův, ne Asův. Není jediná, komu se ulevilo.

Sloan se obrátí a místo do přízemí zamíří zpátky do svého pokoje. Teď už je mi jasné, proč vypadá pořád tak ospale. V tomhle prostředí se moc nevyspí.

Sotva se za ní zavřou dveře, otočím se čelem k Daltonovi. Nosní dírky má rozšířené a vypadá, jako by mě chtěl rovnou praštit. Přirazí mě ke zdi a vrazí mi předloktí mezi hrudník a krk.

„Neposer to,“ procedí skrz zuby. Pleskne dlaní do zdi vedle mé hlavy. „Hraj chytře.“

PĚT

ASA

Počkám, až Jess skončí a utře si nos. Pak se předkloním a zacpu si jednu nosní dírku. Tou druhou se nadechnu. Sotva ucítím pálení, opřu se o čelo postele a nechám to chvíli doznít. „Máš pravdu,“ prohodím k Jonovi, kterej postává ve dveřích. „Je to dobrej matroš.“

Jess se svalí na záda a zírá do stropu. Je to Jonova nová holka, ale zatím jsem neměl čas si ji pořádně prohlídnout. Je hezká. Nepatří do stejný ligy jako Sloan, ale vypadá dost dobře na to, aby se mi džíny v rozkroku začaly napínat.

Kejvnu na Jona, aby si přišel vzít ten podnos. Přejde k posteli a zvedne ho. „Tak co? Mám si s ním plácnout?“ zeptá se.

Pořád zírám na jeho přítelkyni, když potvrdím: „Jo, jdi to zařídit.“ Jon se natáhne po Jessině ruce, ale zarazím ho. „Běž sám. Já budu zatím Jess dělat společnost.“

„Svlíkni si šaty.“

Do prdele.

„Aso, otevři!“ vykřikne Sloan zvenku.

Table of Contents

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT