SPHINX

Copyright © Sára Vůchová, 2024

Cover Illustration © Barbora Žižková, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0023-1

Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Epilog

PROLOG

„Valerie?“

I z pouhého znění toho hlasu jí po zádech přeběhl mráz. Dosud očima proplouvala mezi řádky dnešních novin, které vzrušeně oznamovaly druhé vítězství Baracka Obamy v prezidentských volbách, ale její pozornost se během vteřiny obrátila zcela jiným směrem. Odložila noviny na stůl, hned vedle skleničky se zbytkem červeného vína. Pomalu se k němu otočila čelem. Při pohledu do jeho tmavých, téměř černých očí se jí dech zachvěl, ale ona si s vypětím všech sil zachovala kamennou tvář.

Zavřel za sebou dveře. Jeho snědá pleť působila v kontrastu s čistě bílým oblekem téměř ohnivě, jako když plameny polykají křehký novinový papír a mění jej v prach. Měřil si ji klidně, ale cosi v jeho očích vypovídalo o surovém, trýznivém hladu, který ho za ní přivedl. Nitro se jí chtivě sevřelo a ona v koženém křesle, které ji zezadu objímalo, poposedla. Všimla si, jak si olízl rty, když k ní přistoupil. Dýchal zrychleně. Zorničky měl rozšířené. Čelo se mu lehce lesklo potem a jeho havraní vlasy byly u kořínků zvlhlé.

Znala ho sotva rok. A přesto ho znala dost dobře na to, aby pouze na základě těchto drobných detailů poznala, co se stalo.

„Někoho jste zabil,“ poznamenala. Mezi prsty jedné ruky už několik desítek minut protáčela cigaretu. Nebyla zapálená – k tomu jí chyběl oheň.

Mezi tmavým obočím se mu objevila hluboká vráska. Udělal těch několik posledních kroků, které je od sebe dělily, a vztáhl k ní ruku, aby ji pohladil po líci. „Jak to víte?“

„Vím,“ zašeptala. Koutky úst jí bezděky cukly v náznaku drobného úsměvu. „Znám tenhle výraz.“

Chytil ji za ruku a cigaretu jí z neklidných prstů vzal. „Jaký výraz?“ zeptal se zaujatě a sáhl do jedné z kapes svých kalhot. Vytáhl zapalovač – malý, kovový, precizně zdobený. Ozvalo se cvaknutí a ze zapalovače vyšlehl malý, sytě oranžový plamínek. Valerie jej upřeně pozorovala, jak se mihotá a chvěje.

„Tenhle,“ promluvila nakonec a opět k němu zvedla zrak. Její lodičky s tupým klapnutím dopadly na podlahu, kam je nechala spadnout. Složila si nohy pod sebe tak, aby si mohla v křesle kleknout. Špičkou jazyka si přejela po rtech a ochutnala tak sladce chemickou příchuť své rtěnky. Vzápětí ústa poslušně pootevřela, aby jí do nich mohl vložit uzmutou cigaretu.

Znala ten výraz. Viděla jej už několikrát předtím – když před několika měsíci vpravil kulku mezi oči té kryse Langermeierovi. Když tomu zbohatlickýmu, lakotnýmu praseti Kozárovi přišil ruku k desce stolu nožem. Když sem tam projel nějakou ze svých děvek nebo když se jedné z nich před nedávnem zbavil – dívky sotva dvacetileté, nadané tanečnice, ovšem s drzým jazykem, který jí vysloužil kulku do temene hlavy. Pokaždé měl tenhle výraz – na první pohled ztvrdlý a chladný, jako výraz kata vykonávajícího svou rutinu, ovšem v očích mu jiskřilo vzrušení a divoká radost.

Naklonil hlavu na stranu. Plamínek mezi nimi dál tiše plápolal.

„Zdá se, že toho začínáte vědět nějak moc,“ zareagoval na její mlčení. Nemusela své myšlenky verbalizovat, on moc dobře věděl, co se jí honí hlavou. Stejně jako věděl, že ji nic z toho, co kdy udělal, nikdy skutečně nevyděsilo. Překvapilo? Možná. Strach? Ten nikdy nepohnul jediným svalem v její tváři.

Pomalu ruku se zapalovačem přesunul pod její bradu. „Měla byste si dávat pozor.“ Zahloubaně sledoval plamínek, který nyní tancoval jen asi dva centimetry od její kůže – ne dostatečně blízko, aby ji spálil, ale pořád dost na to, aby jí tím hrozil. „Víte přece, co s takovými dělám, ne?“

„Ano,“ zašeptala bez váhání. Cítila ten žár a přemýšlela, zda to udělá – zda ji spálí, nechá ji se svíjet v bolestech, zatímco jí do masa vyškvaří díru. Jen z toho pomyšlení se jí klín svíral – bylo na tom cosi vzrušujícího. To vědomí, že by ji mohl kdykoliv zabít. Stačilo by jen, aby ho to napadlo.

Kdesi uvnitř si však byla jistá tím, že to neudělá. I toto pouhé vědomí ji vnitřně naplňovalo víc než celý její dosavadní život. Miloval ji způsobem, jakým ji nikdo nikdy milovat nedokázal – způsobem ničivým, krutým, ale zato bezpodmínečným.

Toužila po lásce celý svůj život. Byla s tolika muži a prošla tisíci zklamáními, když zjistila, že ji nemilují způsobem, po kterém prahla. Šla ve svém hledání tak daleko, že když nechtěně otěhotněla, rozhodla se si dítě nechat, v naději, že možná právě ono jí poskytne, co hledá.

Jenže jakkoliv ji její syn upřímně miloval, ona mu to nikdy nedokázala opětovat. Hleděla do té dětské tvářičky a necítila nic. Nyní už chápala proč – jeho láska možná byla bezpodmínečná, ale zároveň příliš čistá. Nevinná, slabá a hloupá.

Pak ale potkala jeho. Až tehdy pochopila, proč celý život nezapadala, proč byla pro všechny příliš velké sousto. Láska pro ni totiž byla otázkou života a smrti. Některým ženám jako důkaz postačí prsten – zlatý či stříbrný, s kamínky či bez. Pro ni byl ale jediným přijatelným důkazem dar života. Mohl jí držet nůž pod krkem, mohl ji kdykoliv zabít nebo zranit, ale nikdy to neudělal. Bylo to jako milovat Boha. Ona se ale toho svého mohla dotknout. Mohla se s ním milovat, zatímco jí do ucha šeptal chlípná slůvka.

Právě v tom tkvělo to kouzlo. V ostří nože, které nikdy nepřitlačí natolik, aby vytryskla krev, v žáru ohně, který sice pálí, ale nikdy nesežehne. Život a smrt, nebe a peklo, ctnost a hřích. Až ve chvíli, kdy jí cestu zkřížil on, pochopila, že ona v lásce nikdy nehledala důvod žít. Hledala v ní důvod zemřít.

„Dávejte si pozor, Valerie,“ zamumlal a pomalu posunul zapalovač níž. Žár plamene se jí opřel nejprve do tenké pokožky krku a postupně putoval níž, přes klíční kosti a dekolt až k límečku jejího kostýmku. Zavřela oči. Srdce jí pod hrudní kostí zběsile bušilo.

Plamen krátce olízl bílou látku límečku a pach spáleného hedvábí se ve vzduchu promísil s kouřem z cigarety. Než se však žár stihl do látky skutečně zakousnout, on ruku i se zapalovačem náhle stáhl. „Co je tohle?“

Valerie oči zase otevřela a zpod řas se na něj podívala. „Co?“

Zrak upíral na její hrudník. Valerie měla tuto část svého těla velmi ráda – byla její největší předností a ona ji ráda ukazovala v těsných, lichotivých modelech s hlubokými výstřihy. Věděla, že i on má oblé křivky jejích ňader rád – stejně jako měl rád rusovlásky. Modré oči. Bledou, čistou pleť. Ona dříve neoplývala ničím z toho, ale život s ním jí dal peníze, a tedy i možnost zcela přizpůsobit svůj vzhled jeho preferencím.

S hloubkou výstřihu se však tentokrát přepočítala. Nehleděl na ni toužebně, fascinovaně ani chtivě. Sice se k ní sklonil natolik, že se jejich ústa málem potkala v polibku, ale namísto vzrušeného jste tak krásná, ve které doufala, se jí dostalo pouze: „Víte, že nemám rád levný holky.“

Zarděla se tím nejhlubším ponížením, jaké kdy cítila.

„Nevytáhl jsem vás ze sraček jenom proto, aby se z vás stala laciná děvka,“ zavrčel jí do rtů a jeho prsty ji stiskly v pase takovou silou, až bolestí zalapala po dechu.

„Dám si pozor,“ přislíbila roztřeseně. V duchu se peskovala za tu pošetilou chybu – kdyby víc poslouchala, kdyby se nad tím víc zamyslela…

On ale stisk hned zase uvolnil. „Věřím vám,“ řekl už smířlivějším hlasem a vztáhl ruku k její tváři, aby jí zastrčil pramínek rusých, barvených vlasů za ucho. „Nejste tu dlouho. Vím, že některé věci potřebují čas, ale…“

Rty se otřel o její. Valerie vzdychla, a když pocítila vlhké mihnutí špičky jeho jazyka, tiše zasténala.

„Měla byste vědět, že trpělivostí zrovna neoplývám,“ zašeptal. Nebyla si jistá, zda to znělo jako varování, výhrůžka, anebo spíš příslib. „A stejně tak jako jsem se vás ujal, se vás můžu zase zbavit. Takže na vašem místě…“

Krátce ji políbil. „… bych si začal dávat pozor velmi, velmi rychle.“

„Nezklamu vás,“ zašeptala v odpověď, a když jeho prsty začaly útočit na knoflíčky jejího kostýmku, prohnula se v zádech ve snaze mu usnadnit přístup. Těsná sukně jí nedovolovala roztáhnout nohy dost na to, aby mu mohla nabídnout přístup mezi svá stehna, ale z jeho hladového počínání odhadovala, že i tento kus oděvu bude dřív nebo později následovat osud jejího saka, které mezitím skončilo na podlaze.

„Doufám, že budete schopna tomu slibu dostát,“ zavrněl, jak si tak prohlížel bledou kůži jejích ramen, kterou právě odhalil. Sklonil se k ní a políbil tmavé znamínko nad její pravou klíční kostí.

„Dostojím,“ zašeptala mu do ucha a ovinula mu obě paže kolem širokých ramen, jako by mu už nikdy nechtěla dovolit se od ní vzdálit. Byla odhodlaná splnit každé jeho přání, tohle i kterékoliv jiné.

I kdyby ji to mělo stát život.

5. listopadu 2019

Setkala jsem se s tím klukem, co mi na instagramu reagoval na inzerát. Valentin by měl na rekrutování novejch lidí začít používat sociální sítě, dost by to všem ulehčilo život. Vždycky se tam někdo najde. Tenhle kluk je prej dokonce baleťák. Slečnu Gorski klepne. Ale zas je celkem hezkej. A teplej. O to Valentinovi šlo.

Prej potřebuje prachy. Jasně že potřebuje prachy, každej do Sphinx přijde s tím, že potřebuje prachy.

Ale vypadá to slibně, myslím, že se mi povede ho do Sphinx dotáhnout. Snad mi pak Valentin dá pokoj.

1

„Ta kočka má čtyři oči,“ zabrblal mi Kit do ucha.

Vzhlédl jsem k obří kamenné hlavě, co se tyčila nad vchodem do průjezdu. Vystupovala ze štítu domu a v ladném oblouku shlížela na každýho, kdo do Sphinx vstupoval. Skutečně měla čtyři oči – a všechny se teď upíraly právě na nás.

„Jup,“ pokýval jsem hlavou. „A taky čtyři ocasy.“

Kit se nechápavě rozhlídl. „Co? Jaký ocasy? Kde je vidíš?“

„Sou z druhý strany baráku, nad zadnim vchodem.“ Začal jsem v kapse lovit peněženku, aby nebylo vidět, jak přemáhám úšklebek. Chudák kluk. Nikdy nepoznal, když si z něj někdo dělal prdel. Aspoň Meluzína můj joke pochytila, protože se vedle něj začala pobaveně culit. Už vzápětí se otřásla zimou. Nesněžilo, ale lednová noc nám všem trochu zalézala pod límce.

Že jsme byli všichni natolik opilí, aby nám návštěva strip klubu Sphinx připadala jako dobrý nápad, nebylo až tak překvapující. Koneckonců, během pátečních nočních tahů městem se vám jako dobrý nápad jeví kdeco.

Že jsem s tím nápadem přišel já? Absolutně nulovej efekt překvapení.

Že nás dovnitř pustili tak snadno, už ovšem trochu překvapující bylo. Opravdu jim stačila jen občanka a vstupný – zatraceně drahý vstupný, ale když do sebe několik hodin obracíte jednoho lítacího jelena za druhým, máte najednou o hodnotě peněz značně zkreslenou představu. To byl ovšem problém pro moje zítřejší já, které bude pravděpodobně bez oběda.

Studený průjezd nás dovedl ke schodišti vedoucímu kamsi do útrob domu. Už tady jsme slyšeli hudbu linoucí se z prostor pod námi. Jak jsme procházeli, rozhlížel jsem se kolem. Strávil jsem čtyři roky svýho života studiem umění a během té doby jsem kolem tohohle baráku chodil každý den na tramvaj. Nikdy jsem se nedobral k závěru, v jakém slohu nebo stylu byl postavený. Brána připomínala gotický ústupkový portál, štít se nesl v duchu secese, jeho zdobení místy přecházelo až do baroka a doplněný byl o klasicistní sloupy, jimiž odkazoval do dávné antiky. Vchod byl ověšen fialovými ledkami a označen strohým nápisem Sphinx, který promlouval jazykem postmoderny. Kočičí hlava jej střežila jako hlídací chrlič a jen umocňovala moje přesvědčení, že ten dům byl svědectvím veškerých uměleckých projevů, s jakými lidstvo během své existence přišlo.

Komise u maturity by s mou definicí pravděpodobně spokojená nebyla, ale já jsem sem nepřišel skládat zkoušku.

„Jak moc myslíš, že budou ty holky nahý?“ zeptal se Kit, zatímco jsme scházeli kamenné schody. Nad hlavami nám zářily drobné žárovky, ovšem poskytovaly pouze tolik světla, abychom se cestou dolů nezabili.

„Jak to asi tak máme vědět?“ otočila se na něj Meluzína. „Ptáš se, jako bysme sem lezli každou noc.“

Zatvářil se dotčeně. „Tak byl to Mikulášův nápad, koho jinýho se mám jako ptát?!“

„Já tu ale nejsem kvůli holkám, vole,“ zasmál jsem se, ovšem vzápětí jsem si od Meluzíny vysloužil káravý pohled. Zvedl jsem ruce na obranu. „Hele, sem all for girl power, ale hezký kluci sou hezký kluci, jasný?“

Jenom obrátila oči v sloup. Schody skončily a před námi z příšeří vyvstal těžký sametový závěs. Meluzína se na nás podívala, jako by se ptala, zda tedy skutečně jdeme, a když jsme oba přikývli, natáhla ruku a závěs odhrnula.

„Panejo,“ nakrčila uznale bradu, když se před námi otevřel spoře osvětlený prostor hrající tóny fialové, modré a bordó. Ve vzduchu byl cítit pach tabáku a nad stoly se vznášela lehká kouřová clona. Můj pohled okamžitě upoutalo pódium ve tvaru písmene T, na které dopadaly dva velké kužely světla. V jejich objetí tancovala u tyče blonďatá tanečnice, oděná ve šněrovaném crop-topu, který jí na plochém bříšku vytvářel pavučinu, a koženkových kraťáscích. Dlouhé nohy jí zvýrazňovaly síťované punčochy a vysoké kozačky s podpatkem, který nemohl být určený pro běžnou chůzi.

Nebylo tu ani zdaleka tak plno, jak jsem čekal, zato jsem však mezi návštěvníky klubu postřehl několik mužů v draze vypadajících oblecích. Na okamžik jsem si ve svých roztrhaných džínách a obyčejným triku, které jsem si v předchozím baru ještě navíc pobryndal, připadal poněkud nepatřičně.

Meluzína byla jako vždy o krok napřed. Zatímco já s Kitem jsme téměř hypnotizovaně sledovali tanečnici na pódiu – byť každý z úplně jinýho důvodu –, ona už nám vyhlédla místa. Než jsme se nadáli, čapla nás každého za jednu ruku a táhla nás kupředu.

Kráčeli jsme clonou kouře a neonových světel, kterými byly uličky mezi místy k sezení lemovány. Cestou jsme míjeli jednu z obsluhujících dívek, která směrem k baru nesla tác s prázdnými sklenicemi. Nemohla být o moc starší než my, ale dlouhé nalepené řasy a rudá rtěnka jí několik let rozhodně přidaly. V jedné ruce měla tablet a mělká záře obrazovky osvětlovala její kulatý obličej rámovaný pramínky tmavých vlnitých vlasů. Věnovala nám úsměv a drobné kývnutí a já koutkem oka postřehl, jak se Kit málem přetrhl, aby kývnul zpátky.

K našemu stolu zamířila jen chvíli poté, co jsme se v kožených křeslech uvelebili. Každému z nás donesla sklenici vody – pozornost, co v naší zemi, kde je voda dražší než pivo, vůbec není standard. Po celou dobu měla na tváři úsměv a lehce se vlnila do rytmu písně, která se klubem nesla. Ostré hrany jejích jehlových podpatků tlumil koberec, takže mezi hosty procházela takřka neslyšně, kratičká sukně fantazii příliš nerozvíjela a těsný korzet měl zjevně taky docela opačný účel.

„Nápojový a jídelní lístek najdete pod tímto QR kódem,“ ukázala nám čtvereček vyražený na kartičce drahého papíru, a než zmizela, zlehka se zadečkem otřela sedícímu Kitovi o rameno. Ten se rozsvítil jako vánoční stromeček a já s Meluzínou jsme jen tak tak udrželi smích na uzdě – ovšem pouze do chvíle, než se slečna dostatečně vzdálila.

„Shit,“ shrnul to Kit, který se záhy taky začal tlemit, „tak tohle bude dobrodrůžo.“

Zatímco si do mobilu skenoval kód, rozhlížel jsem se kolem. V nejbližším okolí pódia bylo několik stolů oddělených od zbytku prostor klubu, pravděpodobně nějaká VIP sekce. Některé stoly zely prázdnotou, u zbytku seděly menší či větší skupinky mužů, mezi nimi i pár žen. Spousta z nich byli cizinci – stůl nejblíže k nám mluvil hlasitou němčinou, o kousek dál seděli Číňané a jinde jsem zase spatřil dvojici mužů s arabskými rysy.

Sledoval jsem Němce. Na stole měli rozložené karty a skleničky s něčím, co vypadalo jako whiskey.

Pokynul jsem jejich směrem hlavou. „Ti asi nehrajou prší, co?“

Meluzína zvedla zrak a zavrtěním hlavy doplněným o pobavený úšklebek mi dala za pravdu.

„Dáme si koktejl?“ nadhodil Kit, který měl nos zabořený v mobilu.

„Myslíš jako jeden dohromady?“ uchechtla se Meluzína, a když jsem si kód načetl taky, pochopil jsem – ceny tady rozhodně nebyly určený pro chudý vysokoškoláky.

„A proč ne?“ pokrčil Kit rameny. „Když se na nějakym shodnem…“

Nadechl jsem se.

„Ne,“ utnula mě Meluzína okamžitě. „Tu tvojí krvavou rajčatovou kejdu ne.“

Zase jsem pusu zavřel.

Nakonec jsme si každý objednal sklenku něčeho, co se skrývalo pod názvem Modrý plameňák – koneckonců, byli jsme tu poprvý a pravděpodobně naposled, a jelikož budu už tak zítra bez oběda, ať to aspoň stojí za to.

Než nám ovšem nápoje přinesli, atmosféra klubu zhoustla očekáváním. Hudba utichla a blonďatá tanečnice se ztratila kdesi za oponou. Němci se přestali věnovat kartám a uvelebili se ve svých křeslech. I Kit s Meluzínou si změny nálady všimli a Kit mi posunkem úst naznačil jediné.

Půlnoc.

Pódium na chvíli zcela zhaslo a klub se ponořil do mělkého přítmí. Jenom nad hlavami nám zářil velký křišťálový lustr, kdesi za námi z šera vystupoval podsvícený bar a na stolech svítily malé baňkové lampičky, jejichž měkké světlo vše halilo závojem křehké intimity. U vedlejšího stolu krátce zazářil zapalovač, jak si někdo zapálil cigaretu.

Dolehly ke mně kroky. Sebejisté údery podpatků, jak se po pódiu rozmístilo několik postav.

Naklonil jsem se dopředu.

První tóny hudby. Pódium se zalilo světlem a odhalilo štíhlá těla oděná v odvážných kostýmech nejrůznějších střihů i barev. Stříbrná a zlatá, fialová a rudá. Náboj úderné choreografie otřásl pódiem i vším v jeho bezprostřední blízkosti a světla reflektorů se roztříštila o oslnivě třpytivé látky.

Uměli se hýbat, všichni do jednoho. Věděli, co dělají, a dělali to s vášní. Sledoval jsem dívky v popředí, načež mou pozornost upoutal mužský tanečník ve středu. Nezaostával za zbytkem ani o píď – měl pod kontrolou každou část svého těla. Rozhalenou košili mu v pase svíral korzet, nohy mu jako šperk zdobily podvazky a na podpatcích se pohyboval snad s ještě větší jistotou než dívky kolem něj. Vystoupení postupně odhalilo další tanečníky a moje teplé srdíčko zaplesalo. Duchem jsem se vnořil do pulzující hudby a na chvíli docela zapomněl, že jsem tady jenom ze srandy. Bylo to až hypnotizující – nevěděl jsem, co se děje nebo kam se mám dívat, a byl jsem tím docela a zcela fascinován.

Několik dívek sešlo z pódia. Následovaly rytmus choreografie až mezi stoly, bez špetky studu nebo hanby. Působilo to ohromně empowering – byla to koneckonců práce, za kterou by nad nima kdekdo ohrnul nos, ale ony ji vykonávaly hrdě, náležitě pyšné na svá těla, která dávaly na odiv. Ladné kroky, pohyby boků, stínohra svůdných křivek krmících hladové pohledy. Jak tak tancovaly mezi stoly, čas jim protékal mezi prsty společně s bankovkami, které jim ti cizí muži dychtivě zastrkovali do dekoltů a za pas.

Muži jsou vlastně neuvěřitelně hloupá stvoření, přemítal jsem, zatímco jsem to všechno pozoroval. Žijí v přesvědčení, že mají navrch, že to oni drží v rukou otěže reality, a přitom ženě stačí jenom zhoupnout boky, usmát se, mrknout. Stačí jí pouze existovat a muži už jsou ochotni zaprodat svoji duši, jen aby si získali její pozornost. Myslí si, že existuje pro ně, a ona přitom existuje pro sebe a jen využívá jejich naivity, aby dostala to, co chce.

My teplí na tom samozřejmě nejsme o nic líp. Stačila váha dlaně na rameni a já věděl, že jsem jeho, ještě předtím, než jsem se vůbec otočil.

Přehodil přese mě nohu. Ruce mi sklouzly na jeho boky a ochotně mu dopomohly k tomu, aby se mi usadil na klíně. Shlížel na mě tmavýma očima, na rtech hravý, troufalý úšklebek. Váha dlaně se mi z ramene přesunula na krk a já bezmocně polkl, pohled odevzdaně upřený na jeho tvář.

Na bradě měl malý ďolíček. Přepadla mě touha se jej dotknout. Dokonce jsem i vztáhl ruku k jeho tváři, ale pouze jsem mu stihl prsty přejet po zpoceném, částečně odhaleném hrudníku, když se ke mně zničehonic sklonil.

Nikdy se mě ale nedotkl. Jeho váha mi z klína zmizela přesně v okamžiku, kdy jsem si dovolil zavřít oči.

16. prosince 2019

Tak tohle nebyla součást dohody. Můj deal byl ho sem dovést, to jsem udělala. Proč s ním sakra musím bydlet?
Že nemá kam jít, je snad jeho problém, ne?
A Laura má ve svým pokoji ještě místo po Erice,
proč nemůže jít tam? Fuck, tohle mě sere.

2

Můj první lap dance byl největším zážitkem toho týdne. Možná i tohohle roku, ale to jsem takhle na začátku ledna zhodnotit nedokázal. I po několika dnech mě ta vzpomínka podivně rozechvívala, kdykoliv jsem se k ní v mysli vrátil. Dost pravidelně mě hlodalo pokušení se do Sphinx vrátit – chtěl jsem totiž toho kluka vidět znovu. V cestě mi ale stála prázdná peněženka a střízlivost, která mi sebrala většinu z mé páteční odvahy.

Zbytek té noci jsem měl trochu v mlze. Vím jen, že ze Sphinx jsme odešli až za světla, nakrátko jsme zakempili v nejbližším Mekáči a pak se pomalu vydali domů. Odmítl jsem doprovodit Kita s Meluzínou na tramvaj, protože jsem sotva držel oči otevřený, a jak jsem doklopýtal domů, už ani nevím. Doma jsem pak, jak se sluší a patří, náležitě padl za vlast.

Ani úterní zkouška z dějin grafického designu mě nedokázala rozptýlit natolik, abych o tom klukovi přestal přemýšlet. V rámci zdravé prokrastinace jsem projel veškeré sociální sítě, na kterých Sphinx Club působil, ale jeho jsem na žádných fotkách nenašel. Dokonce jsem si v jednu chvíli stáhl i Tinder, protože co kdyby náhodou, ale pak jsem si začal připadat jako zoufalec a zas ho odinstaloval.

O dva dny později jsem ho měl v mobilu znovu. Poučení: jsem zoufalec. Což mi Meluzína vmetla do obličeje hned, jak se o mojí drobný pátrací akci dozvěděla.

„I kdybys ho našel, k čemu by ti to bylo?“ ptala se, zatímco vybírala rajčata ze svýho kebabu. Váleli jsme se v mým pokoji a dopřávali si večeři.

„Nevim,“ pokrčil jsem rameny a užíral vypreparovaná rajčata z jejího talíře. „Sem jen zvědavej. Chci vědět, jak doopravdy vypadá.“

„A taky jak se jmenuje, kolik mu je, kde bydlí, jestli někoho má, jestli je teplej…“ začal Kit vyjmenovávat to všechno, co jsem já ve snaze udržet si aspoň nějakou hrdost zamlčel. „Známe svý lidi, kámo.“

„Oukej, možná na něj mám trochu crush,“ kapituloval jsem.

„Třeba má holku.“ Přísahal bych, že mi to Kit nepřál.

Naštěstí tu byla Meluzína, aby se mě zastala. „Holku, jo? A proto se málem přetrhnul, aby mohl dát tady Mikulášovi lap dance? Oblečenej v korzetu a podpatkách a s nalepenejma řasama?“

„Tvrdit, že heteráci nemůžou nosit podpatky a make-up, je děsně diskriminační,“ poznamenal Kit, ačkoliv bylo vidět, že ho Meluzínin argument trochu zviklal. „A co ty víš, třeba je bi.“

„Anebo jen závidíš,“ popíchl jsem ho. „No tak, nedělej vofuky a vylez z tý skříně.“

Namísto odpovědi si Kit zacpal pusu twisterem.

„Víš,“ řekl jsem, když jsem ho tak pozoroval, jak si tu masitou kládu rve do pusy, „jako gay bys nebyl úplně marnej…“

Kit si odtrhl twister od úst. Ve zběsilé snaze mi odporovat se začal dusit a během vteřiny byl červený jako to rajče, co Meluzína předtím vypitvala. Dramaticky jsem luskl. „Zásah, potopeno,“ ohlásil jsem a na důkaz svého malého vítězství jsem si s Meluzínou plácl.

V jednom měl ale Kit pravdu – zatraceně jsem toužil o tom tanečníkovi vědět víc. Měl tmavé vlasy i oči, ale to bylo společně s tím ďolíčkem na bradě asi tak všechno, čeho jsem si během těch několika vteřin, co jsem ho měl plnou náruč, všimnul. Tvář mu totiž halila maska make-upu a já si ho nedokázal představit bez ní. Byl jsem si docela jistý, že i kdybych se s ním srazil někde ve dveřích, nepoznal bych ho.

Proto mě dost překvapilo, když jsem ho sotva o dva dny později zahlídl ve frontě ve svým oblíbeným pekařství a okamžitě věděl, že je to on. Pro doplnění, takhle před osmou ráno občas nejsem schopný poznat ani Kita.

Brzké vstávání pro mě totiž bylo peklo. Snažil jsem se svůj volný čas během zkouškovýho aspoň trochu smysluplně využít a něco si vydělat. Práce v květinářství sice nebyla největší osinou v zadku, ale kdybych si mohl vybrat, samozřejmě bych mnohem radši ležel v posteli a celý dny sjížděl TikTok. Bohužel nájem se nezaplatí sám, a tak jsem takováto rána přežíval jen díky tvarohovým šátečkům a pořádné dávce kafe.

Zjevně tu byl ze stejného důvodu jako já, protože si objednával nějaký sendvič a latté. Postavil jsem se jako slušný člověk do fronty, ale namísto toho, abych začal lovit peněženku, jsem přemítal, jak ho oslovit. Bohužel jsem na něco takového neměl moc času, protože on zrovna strčil svou peněženku do kapsy, se zdvořilým poděkováním vzal svou snídani a zamířil ke dveřím.

Kurva, pomyslel jsem si, jak tak kráčel kolem mě. Risknu to, nerisknu…?

Využil jsem těch tří vteřin, abych si ho trochu prohlídl. Měl na sobě bundu a obtažené džíny. Ďolíček v bradě byl pro mě ujištěním, že je to skutečně on, a odpovídaly i tmavé vlasy, oči a úzký obličej. Byl vyšší, než se mi tehdy zdál, a to i přesto, že tentokrát měl na nohou jen obyčejné botasky.

Zvonek nad vchodem cinkl, jak otevřel dveře.

Shit. Srdce mi v hrudi uhánělo rychleji než při úterní zkoušce. Fajn. Risknu to.

Opustil jsem své místo ve frontě a vydal se za ním. Dveře jsem stačil chytit ještě předtím, než se zavřely, načež jsem trochu popoběhl, abych zkrátil vzdálenost mezi námi.

„Hej,“ osmělil jsem se mu zaklepat na rameno, jakmile jsem se mu dostal na dosah. Překvapeně vzhlédl a zastavil. „Tys byl minulej pátek ve Sphinx, že jo? Viděl jsem tě tam, tancovals tam.“ Chtěl jsem zmínit i ten lap dance, ale na poslední chvíli jsem si to rozmyslel.

Přesně v ten moment, kdy jsem zmínil Sphinx, mu výraz v tváři zledovatěl. Asi dvě vteřiny na mě takhle hleděl, až nakonec pomalu přikývl. „To je možný.“ Jeho hlas byl hladký, ale dal si záležet, aby zněl tak chladně a nepřístupně, jak jen to šlo. „Pamatuju si tě.“ Naklonil hlavu na stranu. „V tom světle si vypadal mnohem líp.“

Ani se tu jízlivost nesnažil skrývat, spíš naopak. Na matematiku jsem nikdy nebyl, ale z téhle rovnice bylo nad slunce jasný, že se se mnou bavit nechce. V první chvíli mě přepadlo nutkání se nějak ohradit, ale když jsem se nad tím trochu víc zamyslel, nemohl jsem mu to mít za zlý. Pracoval ve strip klubu. Lidi mu platili za to, aby se svlíkal a tancoval jim na klíně. Kdybych dělal to samý, asi by mi taky přišlo lehce creepy, kdyby mě pak klienti mimo pracovní dobu zastavovali na ulici.

Rozhodl jsem se tedy jeho jedovatou poznámku přejít úsměvem. „Tak to je asi účel, ne?“ zhodnotil jsem, a když zmateně nakrčil čelo, jal jsem se svou myšlenku vysvětlovat. „Ostrý barevný světla vždycky hrozně zkreslujou realitu, maj totiž mnohem užší škálu světlých a tmavých odstínů než třeba denní světlo. Pro mozek sou matoucí, protože vytváří jen velmi nízkej kontrast a vzniká tim takovej falešnej dojem plochosti, pod kterej se toho dá hodně schovat. Je to takovej real-life insta filter, takže…“ Zazubil jsem se a pokrčil rameny. „Nepřekvapuje mě, že na dennim světle vypadám debilnějc, než si mě pamatuješ.“

Mlčky na mě zíral. U kořene nosu se mu objevila mělká vráska, jak usilovně přemýšlel, co odpovědět. Já se podobně usilovně snažil tvářit klidně, ale uvnitř jsem napjatě čekal, zda mě v následující chvíli pošle do hajzlu, anebo jestli se chytne a naváže konverzaci.

„Aha…“ vydal ze sebe po několika vteřinách. „Um, ty… děláš do těchhle věcí?“

Snažil jsem se nedat na sobě znát, jak moc se mi ulevilo. „Jakejch věcí?“

„Optický klamy a tak.“

Zasmál jsem se. „Ne, to ani ne, i když teda zrovna op-art sem měl jako maturitní otázku. Ale ne, jen studuju umění a rád si všímám blbostí.“

„Co za umění?“ Nebyl jsem schopnej přesně určit, zda se ptal ze zájmu, anebo pouze ze zdvořilosti, ale aspoň ten jízlivý tón se mu z hlasu vytratil.

„Grafiku,“ odpověděl jsem.

Tentokrát už se ušklíbl. „Já byl minulej rok na výstavě impresionistickejch umělců a tím veškerý moje zkušenosti s uměním asi končí. Ani sem vlastně moc nepochopil, co to ten impresionismus byl…“ Zarazil se a nejistě se na mě podíval. „Impresionismus, říkám to dobře, že jo?“

Přikývl jsem. „Jo, jo, říkáš.“

„Jo…“ Zavrtěl hlavou. „Jediný, co si pamatuju, je, že dělali hodně teček.“

„Tomu se říká pointilismus.“ V duchu jsem si okamžitě chtěl dát facku – miloval jsem dělat chytrýho, ale nutno podotknout, že moje okolí už to milovalo o poznání méně. Už jsem ale nedokázal sklapnout, takže jsem se jen modlil, abych ho tím neodradil. „V podstatě to znamená, že nemíchali barvy na papíře, jejich cílem bylo, aby se použitý barvy smíchaly až v sítnici oka toho, kdo se na ty obrazy dívá. Iluze,“ dodal jsem s rozpačitým úsměvem.

A teď už sklapni, Mikuláši, sklapni.

Hleděl na mě. Zdálo se mi, že mu na rtech hraje mírný úsměv, ale dost možná jsem jen viděl to, co jsem vidět chtěl. „Kecal si,“ řekl pak.

Zamračil jsem se. „Kdy?“

„Říkals, že neděláš do optických klamů.“

Jo aha. „Tys taky kecal.“

To už se zamračil i on. „Vážně?“

Přikývl jsem. „Říkals, že tou výstavou veškerá tvoje zkušenost s uměním končí, ale tvoje práce je přece taky dost umělecká.“

„No…“ Tentokrát se mu tváří skutečně mihl plachý úsměv. Sklopil zrak a špičkou boty si začal pohrávat s odhozeným vajglem na chodníku. „Umělecká asi neni slovo, jakym by moji práci popsala většina lidí…“

„A tobě to umělecký nepřijde?“ zeptal jsem se, protože mě to fakt zajímalo. Sám jsem sice v pátek do Sphinx nepřilezl za účelem nějakýho vysoce uměleckýho zážitku, ale to nic neměnilo na tom, že to místo mělo svou jedinečnou estetiku.

„Kdysi sem to tak možná i vnímal, ale…“ Odmlčel se a odkopl vajgl stranou. „Tyhle věci se ztratí, když něco děláš dlouho.“

„Jo, to je asi pravda…“ uznal jsem. Mně práce v květinářství taky přišla celkem estetická, než se z toho stala rutina. A když už mluvíme o květinářství…

Hodil jsem rychlý pohled na mobil. Možná bych mohl přestat všude chodit na poslední chvíli. „Um, už musim jít,“ řekl jsem trochu neochotně. „Musim na tramvaj, ale…“ Sebral jsem odvahu. „Nedal bys mi třeba svůj insta nebo tak něco? Teda jen kdyby se ti chtělo, samozřejmě nemusíš –“

Utnul moje náhlé rozpačité mumlání tím, že si strčil pytlík se sendvičem pod paži a natáhl ke mně volnou ruku. „Dej mi mobil.“

Odemkl jsem displej a vložil mu mobil do dlaně. Chvíli do něj koukal, prsty přejížděl po obrazovce a něco na ní vyťukával, až mi jej asi po půlminutě vrátil. Když jsem si ho od něj převzal, zjistil jsem, že z mého instagramu hodil follow na soukromý účet @just_adam_things.

„Přijmu ti to nějak, um, až přijdu domů?“ navrhl, jako by najednou nevěděl, co říct.

„Jo, jasně, v pohodě,“ ujistil jsem ho rychle a strčil mobil zpátky do kapsy. Rozloučili jsme se trochu rozpačitě, ale jakmile jsem se vydal směrem k zastávce tramvaje, sotva jsem se ubránil nutkání vítězně vyhodit pěst do vzduchu. Dokonce jsem i úplně zapomněl na svoje obvyklé ranní kafe a tvarohový šáteček.

***

Dnes 7:46

Já

taaaakze

jmenuje se adam

Dnes 8:32

meluzína

jsi ho nasel?

Dnes 9:01

Kit

Stalkere

Dnes 9:11

Já

se poserete lidi

sem ho normalne potkal cestou do prace

zacali jsme se bavit a tak

ulovil jsem jeho ig

Dnes 9:11

Kit

si delas prdel

Dnes 9:12

meluzína

kamo 😂 😂 😂

mikulas the hunter

Dnes 9:12

Já

no ne asi

jen doufam ze jsem ho nevylekal

byl ze me takovej zaskocenej chudinka

ale je desne cute

Dnes 9:12

Kit

Ja sem taky desne cute a nikdo z vas to zatim
patricne neocenil

Dnes 9:13

Já

ocenim to az to uvidim laseno

Dnes 9:13

Kit

zrovna seru

Jeste slovo a poslu ti fotku

Dnes 9:14

meluzína

ty nejsi desne cute, ty jsi dobytek

Dnes 9:14

*Kit posílá fotku*

Dnes 9:14

Já

co to je

ptam se protoze se bojim to otevrit a odpovidam
z listy upozorneni

Dnes 9:15

Kit

fotka myho hovna vole

Dnes 9:28

meluzína

Ne, jen jeho pes

Dnes 9:34

Já

meluzino

jsi hrdina dne

Dnes 9:34

Kit

😂 😂 😂

20. prosince 2019

Co jsem před Valentinem naposled nadhodila, že bych možná chtěla jednou odejít a najít si skutečnou práci, divně na mě čumí. Mám z toho takovej nepříjemnej pocit. Hlavně po tom, jak reagoval, doteď na sobě cítím ty jeho pracky a ten smrad z cigaret, je to hnus.

A když vím, jaký sračky se tu dějou…

Asi si z tohohle udělám takovej mini-krimi deník. Jen tak… kdyby se něco posralo a já třeba skončila mrtvá někde ve Vltavě, furt mám hodně špíny, co bych chtěla tomu bastardovi chrstnout do ksichtu. Kdo ví, třeba se moje „svědectví“ bude jednou někomu hodit.

Jsem paranoidní? Idk, idc.

3

Strašně moc jsem mu chtěl napsat hned, jak žádost o sledování přijal, ale nechtěl jsem působit jako desperate bitch. Proto jsem se šalamounsky rozhodl počkat do druhýho dne a čas jsem si přitom krátil tím, že jsem projížděl jeho fotky – přičemž jsem si dával zatracený pozor, abych mu někam náhodou nehodil srdíčko, protože to by bylo trapný.

Moc jich na profilu neměl. Jen několik selfíček, jeden výhled z okna s ranní kávou, psa, který podle popisku nebyl jeho, nějaký paruky, snídani…

Nějaké fotky byly zpoza opony Sphinx. Bylo jich málo, ale zaujaly mě nejvíc. Na některých byl nalíčený – a tím myslím vyloženě drag queen make-up, žádnej soft glam, v jakým jsem ho viděl poprvý. Na jedné měl na sobě upnuté černé minišaty s vykrojenými zády a na jiné černé krajkové bodýčko s podvazky.

Vypnul jsem mobil a šel otevřít okno, protože mi najednou bylo děsný horko.

Později jsem screen Adamova profilu poslal Kitovi.

Dnes 21:17

*Mikuláš posílá fotku*

furt si myslis ze je na holky?

Dnes 21:17

Kit

to jsem si tbh nikdy ani nemyslel

je jeste vic obvious nez ty

Ušklíbl jsem se.

***

Originalita je vlastně takový paradox. Všichni se hrozně snažíme jí dosáhnout takřka ve všech sférách svýho života. Někdy se to daří, ale nalejme si čistýho vína, je nemožný být kreativní vždy a na sto procent. Někdy ty nápady prostě nepřicházej, a pak se ve snaze nabrat inspiraci obrátíme na internet, jenom abychom převzali nápad někoho jinýho – originalita zhebla, ale z nějakýho důvodu jsme sami se sebou spokojení.

Pointa? Na originalitě vlastně nesejde, jediná otázka je, jestli to konečný řešení funguje.

S tím jsem po asi dvouhodinovém hledání inspirace pro to, co mám sakra Adamovi napsat, abych nebyl úplně trapnej, zavřel Pinterest. Původně jsem mu totiž chtěl napsat něco děsně chytrýho a cool, ale nic mě nenapadlo, takže jsem z výsledků pro tinder chat up lines převzal úplně basic možnost.

Dnes 16:38

Já

kava, nebo caj?

Upřímně, kreativněji občas odpovídám i těm sedmdesátiletým dědkům, co se mi na Instagramu denně nabízejí jako sugar daddies. Tohle ale byla sázka na jistotu. Teda… doufal jsem.

Naštěstí odpověděl dřív, než jsem mohl začít proces zvaný overthinking a zprávu smazat.

Dnes 16:40

Adam

Kava rano, jinak caj

Kotatka, nebo stenatka?

Nevědomky jsem se začal křenit jako debil. Takže musel čekat, až mu napíšu. Anebo taky ne a jenom se nudil…

Zavrtěl jsem nad svým mozkem hlavou a radši rychle naťukal odpověď.

Dnes 16:40

Já

stenatka

Ty?

Dnes 16:41

Adam

Jsem cat person:)

Sakra.

Dnes 16:41

Adam

Dzus pomerancovy, nebo jablecny?

Dnes 16:41

Já

jablecnx

*jablecny

vzdycky kdyz piju pomerancovy tak mam

pocit, ze se moje brada chysta spolknout

zbytek myho obliceje

Asi moc kysely na me

Dnes 16:43

Adam

A nepletes si to s citronem?

Chtě nechtě jsem se musel zasmát. Hajzl.

Dnes 16:43

Já

Citron si dej do caje ty cajickari 😝

Dnes 16:43

Adam

Ty asi zijes na kave, ze jo? 😂

Podíval jsem se na svůj prázdný hrneček, který jsem měl položený vedle sebe na stolku. Byl dneska můj čtvrtý – a to bylo vše, co jsem od rána vypil.

Vyfotil jsem ho.

Dnes 16:44

*sdíleli jste fotku*

Mozna bych mohl zacit pit i neco jinyho 😂

Dnes 16:45

Adam

Jako nejsem doktor

Ale asi by to nebylo od veci 😂

Pousmál jsem se.

Dnes 16:46

Já

co delas? ☺️

Nebyla to úplně nejoriginálnější otázka, ale asi už jsem dostatečně vyjádřil svůj názor, že originalita se přeceňuje.

Dnes 16:48

Adam

Pripravuju se na vecer

*Adam posílá fotku*

Zvědavě jsem snímek otevřel. Byla to jen fotka nějakého stolku s podsvíceným zrcadlem. Odhadoval jsem, že byla focená v nějaké šatně, protože v odrazu zrcadla jsem kromě Adama, schovaného za mobilem, zpozoroval i stojan se zavěšenými kostýmy, klobouky a kdo ví, čím ještě. Na stolku měl rozložené nějaké pudry, rtěnky, paletky a tužky a v rohu byla částečně viditelná polystyrenová hlava s nasazenou blonďatou parukou.

Dnes 16:49

Já

dneska s parukou, jo? 😁

Dnes 16:49

Adam

Drag queen night

Dnes 16:50

Já

Delas drag queen jen jako soucast programu
anebo te to i bavi?

Jakoze jestli je to proste jen kostym

anebo vic nez jen to

chapes

Dnes 16:52

Adam

Bavi me to:)

Je to proste neco, co jsem

jsem Adam

ale taky Irene Bru

Zarazil jsem se, když jsem si to jméno přečetl.

Dnes 16:52

Já

hej

neni to nejakej energetak?

Pro jistotu jsem si to vygooglil. Jmenovalo se to Irn-Bru, ale ta inspirace byla zjevná.

V liště mi zablikala nová zpráva.

Dnes 16:52

Adam

TY TO ZNAS?!!

Najednou jsem byl na všechny ty večery a noci, co jsme s Kitem a Meluzínou prochlastali v random barech a zkoušeli nejrůznější věci, téměř pyšný.

Dnes 16:53

Já

Takovej oranzovej

To maj v jindrissky vezi

chutna to jak zubni pasta

Dnes 16:53

Adam

jo 😂

tak to jmeno vzniklo, no 😂

Dnes 16:54

Já

O tom mi jednou budes muset rict vic 😁

Kousnul jsem se do rtu. Neměl jsem pocit, že byla úplně ta pravá chvíle ho zvát ven, ale chtěl jsem aspoň vědět, jestli by někam jít vůbec chtěl.

Když mi tedy mobil po asi patnácti minutách konečně zavibroval, skoro jsem přestal dýchat.

Dnes 17:11

Adam

Rad 😊

Promin, zacina nam zkouska

Musim jit