Copyright © Oldřiška Ciprová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Oldřiška Ciprová, 2017

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-387-9 (ePub)

ISBN 978-80-7543-388-6 (mobi)

PROLOG

Guta se ohlédla za sebe, a když nikoho neviděla, podrážděně zavrtěla hlavou. Zřejmě slyším věci, které se nedějí; že by to bylo mým stavem, ptala se sama sebe a znovu se otočila.

Nikde nikdo.

Už aby se vrátil Václav, pomyslela si teskně a zasnila se. Ó, jak se jí stýskalo po jeho pohledech, slovech, polibcích, dotycích. Odjížděl příliš často. Tentokrát navštíví severní Itálii. Ach Bože, ta hloupá politika!

Guta prudce vstala.

Napadlo ji, že se pomodlí za manželův brzký návrat. Koneckonců v kapli mu svým způsobem bude blíž; pokud byl doma, trávil tam hodně času.

Když došla do kaple, poklekla před oltářem a začala se modlit.

Po chvíli zaslechla šramotivý zvuk.

Ukaž se, myšičko, prolétlo Gutě hlavou. Ukaž se, ať vím, že se mi od rána jenom něco zdá, ať jsem si jistá, že mě nikdo nepronásleduje.

Ohlédla se.

Stále nikde nikdo. Jenom ten mrazivý pocit v zádech. Přece jen jí bude líp v bezpečí komnaty.

Rychle se pokřižovala a zamířila k postranním dveřím kaple. Vedly na točité schodiště.

Jestli se v kapli přece jen někdo skrývá, třeba za sloupem vedle hlavního vchodu, unikne mu, i kdyby to byl duch.

Pohybovala se rychle a otočila se jen jednou, když za sebou zaslechla další zvuk.

Snad lidské kroky?

Chtěla se rychle obrátit – jenže uklouzla. Bezmocně natáhla ruce před sebe a vzápětí se střemhlav řítila dolů.

Hlavou se jí mihlo, že tohle už kdysi zažila, že už se jednou stalo něco podobného…

Náhle jí celým tělem projela bolest a potom uslyšela křik. Děsivý křik.

Bože na nebesích, vždyť křičím já, byla její poslední myšlenka.

1. KAPITOLA

Hrad Bezděz, léto 1279

Zlé věci se vždycky stávají v noci.

„Václave, probuď se,“ uslyšel osmiletý Václav něžný hlas. Napřed si myslel, že se mu vše jenom zdá, potom však ucítil, jak ho někdo lehce pohladil po tváři. Rozespale otevřel oči dokořán a spatřil v černé tmě nad sebou ženskou tvář osvětlenou mihotavým světlem svíce.

„Maminko,“ zašeptal Václav a posadil se na lůžku. „Co se děje?“

„Chci ti něco říct, Václave.“ Královna-vdova Kunhuta si sedla k synkovi na postel.

„Teď v noci?“ zabroukal rozespalý Václav. „Proč teď v noci?“

„Protože ráno už budu pryč,“ zašeptala Kunhuta.

„No, tak počkám, až se vrátíš.“ Chlapec se snažil zavrtat zpátky pod kožešinu. „Ale teď chci spát.“

„Tentokrát se nevrátím, Václave. Tentokrát ne. A ty mě teď, prosím, dobře poslouchej…“

„Maminko?“ Václav se prudce napřímil. Chvilku věřil, že se mu všechno přece jen zdá, ale když viděl matčiny oči, pochopil, že ne. A že mu přišla říct něco velmi důležitého – a že to nebude nic dobrého.

Kunhuta pohled opětovala a hlavou jí přitom táhly události uplynulých měsíců.

Na začátku všeho byla zpráva o smrti Kunhutina manžela, Přemysla Otakara II., v bitvě na Moravském poli.

Strašlivá zpráva… A to Kunhuta netušila, že jde teprve o první z řady pohrom, které má před sebou.

Přemysl Otakar ještě před odchodem na válečné pole svěřil poručnictví nad korunním princem jeho strýci, markraběti Otovi V. Braniborskému. Ota měl chránit zájmy nezletilého Václava, kdyby se králi Otakarovi něco stalo.

Bylo to velmi prozíravé, jenomže…

Ota se ukázal jako padouch.

Sice si nechal udělat pečeť s nápisem „Generální poručník pana Václava, jasného knížete Království českého“ – ale to bylo všechno.

Zapomněl na svou čest rytíře, na příbuzenské vztahy, a opojený mocí a vidinou zisku po příjezdu do Prahy ze všeho nejdřív poslal své ozbrojence vyplenit baziliku sv. Víta na Pražském hradě.

A potom…

V noci z 23. na 24. ledna zburcovali Otovi lidé královnu Kunhutu a kralevice Václava, nedostatečně oblečené je posadili na připravený vůz a v temné noci a kruté zimě je odvezli na hrad Bezděz, ponurý pevný hrad stojící uprostřed pustého kraje plného bažin, který založil král Přemysl krátce před svou smrtí.

Královna-vdova Kunhuta nechápala, co se to děje, byla jako ochromená. Ale pak začala přemýšlet.

Nenechá se přece připravit o všechno! Musí jednat! Ale zde v pustině na Bezdězu, daleko od přátel, nic nedokáže. Jak to udělat, přemítala horečně.

Až našla cestu.

Nejdřív se snažila spřátelit s purkrabím Bezdězu Heřmanem; a jemu uklouzlo, že markraběti Otovi snad ani tolik nezáleží na ní, že chce hlavně mít v moci korunního prince, aby se sám mohl co nejvíce přiživit na smrti Přemysla Otakara.

Tohle Kunhutě znělo skoro urážlivě. Tak na ní nezáleží?

Ota ještě pozná, že se spletl.

Vztek jí vehnal slzy do očí. Zamrkala, aby si purkrabí slz všiml, a vzdychla:

„Ach, snad je to ještě trochu jinak, pane purkrabí. Ota ví, že mě má jistou, matka přece nikdy neopustí své dítě.“ Kunhuta k sobě přitiskla kočku, která si našla cestu do její komnaty. „Vždyť já bych nedokázala opustit ani tohle zvířátko. Ve své osamělosti jsem k té kočičce moc přilnula,“ vzlykla cituplně.

Byla to pravda do té míry, že v ledových zdech hradu byl každý zdroj tepla vítaný – kočičí tělo hřálo jako kamínka.

Purkrabí Heřman cítil dojetí. Nešťastná krásná paní!

„Nejsi… hm… tak osamělá,“ vysoukal ze sebe a zarděl se. „Dovol, abych řekl, že já nejsem tvůj nepřítel. Pokud to bude v mé moci, vynasnažím se ulehčit ti tvůj úděl, paní…“

Kunhuta věděla, že má vyhráno. Purkrabí jí bude zobat z ruky.

Vždycky to s muži uměla.

Sklopila oči a hedvábně pronesla:

„Jsi laskavý muž, pane Heřmane. Ale já nechci tvé laskavosti zneužívat. Ačkoliv –“

„Ačkoliv – co? Co pro tebe mohu udělat?“

„Víš, trápí mě, pane Heřmane,“ hladce pokračovala Kunhuta, „že se nemohu pomodlit k Bohu před oltářem. Bezdězská kaple ještě není hotová.“

„Bohužel, paní,“ pokýval purkrabí hlavou. „Ale není v mé moci zařídit, aby –“

„Tak jsem to nemyslela. Napadlo mě, že bych se zajela pomodlit do nejbližšího kostela.“

Purkrabí souhlasil.

Za týden souhlasil s návštěvou cisterciáků v Hradišti.

Potřetí bez mrknutí oka svolil, aby si Kunhuta zajela do svého věnného města, na Mělník.

Teď přišlo počtvrté. Řekla, že chce navštívit abatyši Jiřského kláštera a pak Znojmo, kam byly konečně odvezeny ostatky jejího manžela.

Jenomže tentokrát už se nevrátí. A o tom chtěla teď v noci mluvit s osmiletým Václavem.

„Můj milý princi,“ pohladila ho po tvářičce. „Dospěla jsem k rozhodnutí, které mě stálo mnoho sil, protože vím, že ti ublíží.“

„Maminko –“

Chlapec viděl, že matce stékají po tvářích slzy, a moc si přál, aby je mohl zastavit.

„Neplač, maminko. Řekni mi o svém rozhodnutí. Já to unesu. Jsem přece silný. Jako otec,“ snažil se mluvit vyrovnaně, ale hlásek se mu lámal obavami.

„Ano. Jsi silný jako on… Odcházím z Bezdězu,“ řekla královna-vdova a přes slzy se na syna usmála, „abych hledala pomoc. Tvůj poručník si myslí, že jako žena nemám schopnosti ani moc něco zvrátit. Jenže v tom se mýlí.“

„Maminko,“ vzlykl Václav a zapomněl na to, že chtěl být silný jako otec. „Já ale… nechci tady zůstat bez tebe.“

„Musíš být rozumný, Václave. Však se zase shledáme,“ odpověděla Kunhuta. „A zatím bude s tebou chůva Eliška. Máš ji přece rád.“

„To mám. Ale tebe, maminko, mám raději. Nejraději na celém světě!“

„A já zas mám na celém světě nejraději tebe. Ale právě proto,“ zvýšila Kunhuta hlas, „chci kvůli tobě bojovat, abys získal to, co ti patří. Jsi následník trůnu, a ne –“ Kunhuta se zajíkla a odmlčela. Chápala, že osmiletý syn teď nemyslí na trůn, ale na to, že zůstane sám.

Přitiskla ho k sobě a zašeptala mu do ucha:

„Víš co? Něco ti tady nechám. Namísto sebe, princi. Pomazlí se s tebou tak hezky jako já.“

Václav nechápal, o čem by matka mohla mluvit.

„Co? Co mi tady necháš?“

„Svou kočku.“

2. KAPITOLA

Vídeň 1281

Zlé věci se vždycky stávají vnoci.

Gutina matka zemřela včerném ránu, když se ve vysokém věku snažila přivést na svět nový život. Mladou hloupou komornou nenapadlo nic lepšího než vzbudit desetiletou Gutu avyhrknout, že královna, Gutina matka, je mrtvá.

Otři dny později, opět vnoci, Gutu služebnictvo probudilo znovu– atentokrát se dozvěděla, že za matkou odešel ibratříček Karel. Guta ho ani neviděla. Karel přišel na svět odva měsíce dříve, než měl, ajeho křehké tělíčko bez matčina tepla nevydrželo.

Guta se tmy bála. Počkala, až komorná odejde, pak po břiše sjela zpostele na kamennou podlahu, bosá vyběhla na chodbu avklouzla do ložnice devatenáctileté sestry Klemencie. Ta si vždy věděla se vším rady aděvčátko kní vzhlíželo sobdivem.

Klemencie byla krásná aměla dostat nejhezčího manžela na světě. Co na tom, že byl odevět let mladší než Klemencie apůvodně měl patřit Gutě? Teď ho zasnoubili sKlemencií, aprávě proto skoro celá rodina Habsburků pobývala ve Vídni; sjeli se na svatbu Klemencie Habsburské apotomka rodu Anjou. Guta ty dva považovala za nejhezčí pár na zemi, ikdyž mnohým tohle spojení dívky adítěte krásné nepřipadalo; za to vhodné ano.

Guta maličko pootevřela dveře ložnice avydechla: „Klemencie?“

„Ano, jsem tady,“ ozvalo se. „Proč nespíš, sestřičko?“

„Nemůžu…“ Guta cítila, že jí sestra sevřela ruku atáhne ji dovnitř. Obě si vlezly do vyhřáté postele; schoulily se pod těžkou houní, Klemencie Gutu objala aspolečně plakaly, zatímco venku na chodbách se ozývaly otcovy zlostné výkřiky.

Osud však Gutě nedopřál, aby se zrány vzpamatovala. Několik dní nato, opět uprostřed temné noci, vtrhly do vídeňského sídla hordy ozbrojenců.

Guta si pamatovala, že když ji otec vzbudil, Klemencie stála za ním. Byli tu iotcovi vojáci. Všichni se tvářili chmurně. Guta si rozespale protírala oči. Král Rudolf se posadil na kraj postele atřesoucí se rukou odhrnul Gutě vlasy zočí.

Vypadal moc smutně azároveň se zdálo jasné, že sním cloumá vztek. Guta si myslela, že ví proč.

„Někdo zase zemřel?“ špitla.

„Pro lásku boží… ne, Guto,“ odpověděl zvláštním hlasem. „Nemluv tak hloupě.“

Guta nechápala, jak to otec myslí, přesto věděla, jak má odpovědět.

„Ano, tatínku,“ zašeptala.

Vtom se odněkud zdola ozvaly výkřiky. Teprve teď si Guta všimla, že otec má na sobě drátěnou košili.

„Ty teď půjdeš do bitvy, tatínku?“

„Ano,“ odpověděl král Rudolf . „Ale nejdříve musím dostat tebe atvou sestru do bezpečí.“

Ukázal na oblečení, které služebná Katla připravila pro Gutu na zítřejší den, anařídil:

„Klemencie, pomoz sestře soblékáním.“

Jeden zvojáků– Guta ho znala, jmenoval se Petr– přiskočil, poklekl na jedno koleno aobul jí střevíčky.

„Tatínku, je venku tma?“ zeptala se, když jí Klemencie přetahovala přes hlavu spodní košili.

„Ano, je tam tma, Guto.“

„Ato opravdu musím jít ven, když je tma?“

Rudolf pochopil, že dívenka má strach, asnažil se ji uklidnit.

„Nepůjdeš ven sama, Guto. Doprovodí tě Klemencie aPetr sFilipem ti budou svítit na cestu pochodněmi.“

„Ty snámi taky půjdeš?“

„Nepůjde, Guto,“ odpověděla namísto krále Klemencie. „Papá tu přece musí zůstat abojovat proti nepřátelům. Pro lásku boží,“ dodala, jak to slýchávala právě od otce. „Že, papá?“

Zamračený Rudolf škubl hlavou amlčky zamířil ke dveřím.

Zato voják Petr si položil prst na ústa na znamení, ať Klemencie nemluví nahlas. „Nechceme, aby každý věděl, že vás odvádíme pryč,“ vysvětlil šeptem.

Klemencie horlivě přikývla, že pochopila. „Už budu zticha,“ hlesla.

Petr pak vzal za ruku Gutu, vyšel sní ven avedl ji tmavou chodbou ke králově ložnici. Před nimi šel Filip. Plamínky svíček kouzlily na kamenných stěnách kymácivé temné obry. Vtichu se ozýval pouze dupot mužských bot aGutě běhal mráz po zádech. Stiskla mužskou ruku co nejpevněji avtáhla hlavu mezi ramena.

„Já se jich bojím,“ šeptla aukázala na zeď.

„Čeho? Stínů? Ty ti nic neudělají,“ uklidňoval ji Petr.

„Já chci maminku, Petře.“

„Já vím, veveruško, já vím.“

Gutu vždycky zahřálo, když jí Petr řekl veveruško. Najednou se už tolik nebála.

Otec je předběhl auž vešel do ložnice. Chtěla na něho zavolat, ale Filip se otočil aopět si položil prst na ústa, aby připomenul, že musejí být tiše.

Jakmile se ocitli vložnici, Petr sFilipem odsunuli od zdi truhlu aze zdi sňali tapisérii. Za ní se objevila nízká dvířka. Guta sKlemencií se na sebe užasle podívaly.

Tajné dveře! Filip je pootevřel. Šlo to ztěžka, rezavé závěsy zlověstně zaskřípaly.

Petr zapálil louč. Vokamžiku, kdy se otočil zády, vrhly se Klemencie aGuta kotci. Klečel uvelké truhly unohou postele askláněl se nad ní. Dívky si stouply na špičky asnažily se do truhly nakouknout.

„Co tam hledáš, papá?“ zeptala se Klemencie.

„Tady to,“ odpověděl avytáhl zlatý kříž posázený drahokamy.

„Ten je krásný… Jak se třpytí!“ vydechla Klemencie. „Dáš mi ho?“

„Ajá ho taky chci,“ ozvala se hned Guta.

„Ne, to nejde,“ řekl Rudolf.

Ještě vkleče se obrátil ke Klemencii, přitáhl si ji ksobě apevně ji stiskl. Ale ona se mu snažila vykroutit.

„To bolí!“

„Nekřič.“ Rudolf dceru pustil. „Chtěl jsem jen, abys dávala dobrý pozor na to, co ti teď řeknu. Dokážeš to, Klemencie?“

„Jistě, otče.“

„Tak dobře. Chci, abys kříž vzala ssebou, až odtud půjdete. Je moc těžký, takže ti Petr pomůže. Petr sFilipem vás budou chránit azavedou vás do bezpečí kAnjouovcům. Bude to teď itvá rodina, Klemencie; zatím se postarají ovás obě. Ale okříži nesmíš nikomu říct, Klemencie. Slib mi to.“

„Nikomu oněm neřeknu.“

„Nikdo se nesmí dovědět, že kříž máš, Klemencie,“ zopakoval Rudolf. „Ateď se dívej, co udělám. Zavinu ho tady do té tuniky.“

„Abys ho schoval?“ zeptala se Guta.

„Správně. Abych ho schoval.“

Petr postoupil okrok dopředu apoložil si ruku na srdce. „Milosti, budu princezny chránit svým životem apostarám se, aby kříž nespatřil nikdo cizí.“

„Nikdo princeznám nezkřiví ani vlas na hlavě,“ dodal Filip. „Máš naše slovo, Milosti. Ručíme ti za ně svým životem.“

Král přikývl na znamení, že slibu důvěřuje.

Vtom dovnitř vrazil králův pobočník Edgar. Klemencie se lekla aupustila zabalený kříž na zem. Drahocenný předmět vypadl zlátky azarachotil na kamenné podlaze. Ve světle hořících svíček zazářily rubíny, safíry asmaragdy jako hvězdy na temné noční obloze.

Edgar se zarazil. Zdálo se, že se oslnivé krásy na zemi před sebou lekl.

„Co se děje, Edgare?“ zeptal se král.

Pobočník kříž zvedl apodal ho Petrovi. Potom ze sebe vychrlil:

„Milosti, vojáci toho bastarda prolomili vnitřní opevnění.“

„Objevil se osobně nebo poslal jen své muže?“ zeptal se král pohrdavě.

Edgar pokrčil rameny. „Nevím, ale neviděl jsem ho,“ odpověděl. „Čekáme na tvé příkazy, Milosti.“

„Hned přijdu.“ Římský král vstal apokynul Edgarovi, že může odejít. Sám také zamířil ke dveřím, tam se však zastavil anaposledy pohlédl na své krásné dcerky. Klemencie měla zlaté kadeře atváře jako anděl, malá Guta jasně zelené oči po matce abledou pleť. Obě vypadaly, že se každým okamžikem rozpláčou.

„Běžte aBůh vás opatruj,“ pronesl král chraptivě, pak se otočil avyšel ven.

Vojáci sprinceznami vešli do tajné chodby. Filip držel za ruku Klemencii, ve druhé nesl planoucí louč. Následoval je voják Petr sGutou.

Guta se naklonila ke Klemencii. „Tatínek mi neřekl, že má vložnici tajný východ,“ zašeptala.

„Ani mně ne,“ odpověděla sestra polohlasem. „Ale my přece nemusíme vědět všechno.“

„Bojím se, Petře,“ zakňourala. „Drž mě pevněji.“

„Klemencie, pomoz mi,“ spustila vzlykavě. „Chci pryč. Chci pryč!“

„Slibuju.“