Copyright © Petra Martišková, 2018

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Petra Martišková, 2018

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2018

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-816-4

Taková
normální holka

„Ulož se, huso, nebo ti pomůžu!“ zavrčela na mě Beata rozespale, vztekle si přetáhla peřinu přes hlavu a pro jistotu se ještě otočila ke zdi.

„Trhni si!“ ušklíbla jsem se na své dvojče stejně mile a snažila se co nejrychleji vyhrabat ze skříně legíny.

Koneckonců byla to má iniciativní sestřička, kdo včera hodil do pračky i moje tepláky a nějak pozapomněla – ve víru večerních telefonátů, postování příspěvků na instagram a psaní zpráv na všechny možné i nemožné sítě – pračku vyndat na sušák.

V kuchyni jsem se srazila se zívající mamkou. I když jí dneska první hodina začíná až v deset hodin, každé ráno vstane v tuhle příšernou hodinu – a to mi nikdo nevymluví, že vstávat v pět ráno je šílenost – a připraví pro všechny snídani.

Snad tisíckrát jsem se ji snažila přesvědčit, že si dokážeme rohlík nebo chleba namazat sami, ale vždycky se na mě podívala se shovívavým úsměvem.

„Jednou to pro svou rodinu budeš dělat taky,“ tvrdila.

Nebudu, tím jsem si jistá, ale nehodlám jí brát iluze.

„Jdeš běhat?“ zeptala se úplně zbytečně, protože běhám každé ráno už tři roky.

Něco nesrozumitelného jsem zamumlala, připevnila jsem si na ruku mobil s apkou, co mě nutí k lepším a lepším výkonům, a vyběhla jsem do krásného rána.

V pět hodin nebylo na ulici ani živáčka, tedy kromě starého pana Vomáčky z vedlejšího domu. Moje pitomá sestřička by ho mezi živé rozhodně nepočítala. Odhadla ho tak na sto pět let.

„Ahoj Anetko, dneska to bude určitě nový rekord,“ popřál mi a mávl na mě vycházkovou holí.

„Dobrý den, snad jo,“ zavolala jsem zpátky, nacpala si do uší sluchátka a vyrazila nejkratší cestou pryč z města.

Což v naší ulici zase není takový problém, naše čtyřbytovka totiž stojí na samém konci města. S chutí jsem nechala za zády ceduli hlásající všem, že právě opouští Pavlov, proběhla jsem mezi poli, kde právě žlutě kvetla smradlavá řepka, a zamířila na cyklostezku: dovede mě pětikilometrovým okruhem zase zpátky k domovu.

Užívala jsem si rána, které už vonělo prázdninami, i když zbývaly ještě předlouhé tři týdny. Zvlášť když se poslední dny teploty šplhaly k třicítce, nepatřila škola zrovna mezi oblíbená místa. Mnohem raději bych se viděla u vody. Léto totiž miluju – dlouhé dny, teplé noci, sluníčko, co mě dobíjí energií, koupání, ale hlavně prázdniny. A ty letošní jsem si hodlala užít na maximum. S Nelou, nejlepší kámoškou, jsme měly v plánu strávit první dva týdny v budce na náměstí prodejem zmrzliny a ledové tříště, abychom si vydělaly na vandr. A ten bude tutovej!

„Vyrazíme na Mácháč, tam chvíli pobudeme a pak půjdeme, kam nás nohy ponesou,“ malovala si Nela. „Vyrazíme na fesťák a taky musíme do Krumlova, ten prostě miluju. Že pojedeme do Krumlova, že jo?“ loudila ze mě slib, a já jí ho klidně dala. Bylo mi totiž úplně fuk, kam se vydáme. Klidně bych mohla stanovat za kopcem u rybníka plného žabince, jen když nebudu muset trávit léto se svou sestřičkou. Vydržet s ní hodinu mi přijde jako nadlidský úkol, natož ještě skoro celý měsíc, který zbývá do vandru. Nevím, jak to dělá, ale vytáčí mě k nepříčetnosti. A hned od rána.

Domů jsem se vrátila celá uřícená, ale pan Vomáčka by byl spokojený. Ten rekord jsem fakt trhla a těšila jsem se, jak si dám vlažnou sprchu, jenže mé „inteligentní“ dvojče se zabarikádovalo v koupelně na neuvěřitelných čtyřicet pět minut, a to se prosím maluje v pokojíku u toaletního stolku. Co ségra dělala takovou dobu v koupelně, netuším.

Vzteky téměř nepříčetná jsem tloukla pěstí do dveří a snažila se ji popohnat. Beatu mé vyšilování nechávalo naprosto klidnou. A možná by strávila v koupelně další hodinu, kdyby naše dohadování přes dveře nevzbudilo tátu.

„Co tady řvete hned po ránu?“ mračil se.

„Co by, Beata je už celou věčnost v koupelně a já kvůli ní přijdu pozdě,“ žalovala jsem naštvaně.

Na to táta slyšel. Jestli totiž něco fakt nesnáší, pak to je nedochvilnost.

„Beo!“ zabušil razantně na dveře. „Koukej z tý koupelny vystřelit!“

Kupodivu to zabralo. Cvakl zámek a Beata vykráčela s turbanem na hlavě, i když se nesla, jako by tam měla přinejmenším královskou korunu. Věnovala nám přezíravý pohled a odplula do pokojíku.

Táta se za ní díval a nechápavě přitom kroutil hlavou. „Teda kde já přišel k takovému dítěti. Já se neušpiním za celý týden, a ona za hodinu.“ S brbláním, kolik nás stojí její věčné koupání, si šel dát kafe.

Já zapadla do sprchy a nechala zchladit zpocené tělo proudem vlažné vody.

Ani já nechápala, kde jsem přišla k takové sestře. A co hůř, k jednovaječnému dvojčeti. Někde jsem četla, že jednovaječná dvojčata mají mezi sebou velmi silnou citovou vazbu, která se s věkem násobí. Podle toho článku bychom si spolu měly rozumět i beze slov a k životu potřebovat jen jedna druhou.

To by mě opravdu zajímalo, který chytrák tuhle snůšku nesmyslů vymyslel. Ale možná jsme s Beatou jen ta výjimka, co potvrzuje pravidlo. Pokud se totiž dalo mluvit vůbec o nějakém vztahu nebo vazbě mezi námi dvěma, pak jedině o silné averzi a nenávisti. Společné máme jen datum narození. Ani si nejsme moc podobné, ale to je spíš tím, že se Beata ze všech sil snaží vypadat úplně jinak. Už od dětství bojkotovala všechny mamčiny snahy nás sladit, byť třeba jen oblečením.

A tak zatímco já jsem spíš introvert a sebevědomí mám někde hluboko pod bodem mrazu, Beaty je všude plno. Nosí rozdrbané džíny ozdobené spínacími špendlíky, vlasy si nechala na truc ostříhat do krátkého rozcuchaného účesu, jehož barvu mění podle nálady, takže minimálně jednou týdně. Teď zrovna měla vlasy blankytně modré. Náušnice má nejen v obou uších, ale i v nose a puse a naposledy přišla s tím, že si k osmnáctinám přeje poukázku do tetovacího salonu.

Oproti mně je taky mnohem víc společenská. Zatímco já se můžu pyšnit jedinou pořádnou kamarádkou, kolem ní se motá neustále dav lidí, a všichni touží, aby jim „královna“ Beata věnovala svou přízeň.

Nechává si říkat po stylu Američanů „Be“ a jediné, co ji opravdu baví, jsou kluci a přitroublé americké seriály z prostředí středních škol…

Já jsem oproti ní úplně obyčejná holka. Vlasy mám trapně hnědé, sice husté, ale taky nepoddajné a prakticky neupravitelné. A nezachrání to ani, že mi spadají až na zadek. Nejraději je nosím vyčesané do vysokého ohonu, a i když mě někdy pěkně štvou, ostříhat jsem se nenechala jen na truc právě Beatě. Však si mě kvůli vlasům taky neustále dobírá. Dokonce mi k posledním Vánocům nadělila sadu berušek. Blbka, no.

Není divu, že vedle své super úspěšné a krásné sestry jsem trpěla a pořád trpím asi milionem mindráků.

„Jste jednovaječná dvojčata!“ vyšiluje Nela. „Chápeš, že jste úplně stejné?“

Marný. Sebedůvěra je totiž slovo, které se v mém slovníku nenachází.

Utřela jsem zamlžené zrcadlo dlaní a začala studovat každý centimetr svého obličeje. Nos na můj vkus moc špičatý, velké modré oči zase moc vykulené, obočí příliš husté – a k tomu mi na bradě vyrašil úplně nový pupínek! Paráda! Naštvaně jsem na sebe vyplázla jazyk. Pokud jsem nechtěla přijít pozdě, měla jsem nejvyšší čas vypadnout. Když už jsem moc krásy nepobrala, nezbývá mi nic jiného než se alespoň snažit být chytrá.

Gymnázium Pavlov se krčí mezi obří budovou stavební průmyslovky a ještě větším areálem střední zemědělské školy, která podle táty neměla v dnešním přetechnizovaném světě své studenty ani co učit.

V ulici s opravdu originálním názvem Školní se soustředilo celé studentské dění. Je tu internát, kam chodíme na obědy, když se kuchařkám v jídelně zrovna nezadaří, knihovna, kavárny i bistro, kam se dá zaběhnout na rychlé jídlo. Nedaleko stojí i velký sportovní areál s nově vybudovanými hřišti na tenis a volejbal; tady jsem poslední týdny den co den trénovala – ve snaze připravit se na věhlasný meziškolní turnaj.

Dneska už mi nepřipadalo, že mě zde obří kovová brána uvězní navždycky. Ani jsem se neděsila pohledu na dvě sochy majestátních lvů, kterým nějaký vtipálek strčil do pusy nedopalek cigarety. Ale jako dnes si pamatuju, když jsem sem před skoro třemi lety vstoupila poprvé.

Nevzhledné, šedivé chodby s vysokými stropy, cizí učitelé, noví spolužáci, oproti základce nesrovnatelně tvrdší režim a mnohem víc učení. Byla jsem zralá na kolaps. Denně jsem doma fňukala, že ze školy uteču, zatímco má sestra si stihla omotat kolem prstu všechny holky ve třídě a mně udělat ze života peklo na zemi během jediného týdne.

Naštěstí jsem si sedla do jedné lavice s Nelou.

„Bože, co je tohle za krávu?“ pohodila hned první den znechuceně hlavou směrem k mé sestře a já si ji okamžitě zamilovala. Nejen pro její veselý pihovatý obličej a kudrnaté zrzavé vlasy, které jí neposedně rámovaly obličej, ale hlavně pro její povahu. Mít jen setinu jejího optimismu byla bych spokojená. Nikdy neztrácela dobrou náladu, dokázala se smát ve chvíli, kdy já bych se studem propadla. S ní se člověk nikdy nenudil – třeba jako tenkrát, když se rozhodla, že se z nás stanou přebornice v pool dance. S nadšením sobě vlastním mě přitáhla na lekci a ještě ukazovala na oplácané maminy, které vypadaly, že jsou k té tyči snad přirostlé.

„Když to dají ony, tak my levou zadní,“ tvrdila, ale parádně se sekla.

Skončily jsme stejně rychle, jako jsme začaly. Přitom se to zdálo jednoduché. Prostě se chytit, ladně se obtočit kolem tyče, elegantně natáhnout nožku… No, v našem provedení to vypadalo spíš jako panoptikum. Byly jsme víc na zemi než na tyči, a když už jsem se na ní náhodou udržela, visela jsem tam s elegancí hrošice, celá říčná námahou, zbrocená potem.

„To jsou ty tvý pitomý nápady,“ vztekala jsem se na Nelu. Ještě týden potom jsme se nemohly pořádně hýbat. Bolel mě snad každý sval v těle, i ty, o jejichž existenci jsem neměla nejmenší tušení.

A to nemluvím o obřích modřinách, co mi zdobily nejen stehna, ale i ruce a boky.

„Hele, bereš to moc tragicky. Chce to jen pár tréninků a za chvíli jsou z nás hvězdy,“ přemítala Nela, ale nápad vrátit se do studia jsem jí zatrhla hned v zárodku: „Víckrát mě tam neuvidíš!“

„No jo pořád,“ mumlala si pro sebe. „Tak já vymyslím nějakou jinou zábavu.“

„Jenom to ne, proboha!“ zapřísahávala jsem ji. Už jsem se viděla, jak šplhám na skálu nebo při seskoku padákem. „Ráda bych se ve zdraví dožila aspoň dospělosti.“

„Ty jsi takovej srabík, fakt,“ vrtěla nade mnou hlavou.

V tom měla pravdu. Jsem srabík. Mám ráda svoje jistoty, o které se můžu opřít. Stereotyp? Nela z něj šílela, pro mě to je rajská hudba. Vlastně je div, že jsme spolu vydržely kamarádit takovou dobu.

„To je dost, že se valíš,“ přivítala mě v šatně. „Hoď sebou, Kobra je dneska obzvlášť blbě naladěná.“

„Zase?“ odfrkla jsem si.

V prváku jsme dostali naprosto úžasnou profesorku. Holku těsně po škole, byli jsme její úplně první třída; víceméně nás nechávala žít a my na oplátku zase nezlobili ji. V takové příjemné symbióze, kdy my si vystačili s trojkami na vysvědčení a v jejích hodinách jsme si dělali, co jsme chtěli, zatímco ona si četla knížky, jsme vydrželi rok a půl. Jenomže ona potom otěhotněla a odešla na rizikové těhotenství. Škola na záskok povolala bývalou profesorku Zmijovou.

„Babča je na svůj věk nějaká moc aktivní. Měla by sedět doma u telenovely a neotravovat slušný lidi,“ polohlasem ji ohodnotil Michal hned první hodinu. Jenže Kobra sice vypadala, že každý výšlap do třetího patra, kde máme třídu, bude jejím posledním, ale sluch měla výborný. Takže si Michala zařadila na černou listinu a chystala pro něj lahůdky jako pravidelné testíky, referáty a zkoušení. Navíc trpěla utkvělou představou, že fyzika a chemie jsou předměty, bez nichž se v životě nemůžeme obejít a dávala nám pořádně zabrat. Jako nikdo mi nevymluví, že zrovna tyhle dva předměty nejsou naprosto zbytečnou položkou rozvrhu. Nedělám si nejmenší iluze, že bych snad někdy v životě mohla využít teorii kinematiky hmotného bodu nebo vodíkový můstek. A docela určitě na rande neoslním hláškou, že hodnota součinu koncentrace hydroxoniových a hydroxidových iontů je u všech vodních roztoků stejná. Leda bych randila s nějakým šíleným chemikem.

„Jsi na příjmu?“ mávala mi před očima rukou Nela. „Pohni!“

Zabouchla mi skříňku a téměř násilím mě vystrkala po schodech. „Tutově nám napaří písemku a já jsem úplně dutá.“

Nesekla se. Nejen Kobra nám rozdala papíry na opáčko, ale po ní i všichni ostatní.

Klasifikační porada měla být příští pátek, a tak se učitelé snažili z nás sedřít kůži. Písemku jsme psali skoro každou hodinu, a když ne, byla alespoň půlka třídy zkoušená. Nevydechli jsme si ani na těláku: nejoblíbenější profesor na škole, Prošek, zkoušel z gymnastiky a základů basketu i volejbalu. Sice to alespoň prošpikovával vtipnými poznámkami, nicméně na faktu, že se známkuje, to nic neměnilo.

„Má štěstí, že je takovej kusan,“ pošeptala mi Nela celá uřícená a plácla sebou vedle mě na lavičku.

Viktor Prošek byl nejmladší a také nejoblíbenější člen učitelského sboru. Díky blonďatým, krátce střiženým vlasům a azurově modrým očím se do něj zbláznila půlka studentek. Jenže on zůstával vůči jejich svodům, výraznému líčení a sexy modelům naprosto imunní. Doma měl totiž nadpozemsky krásnou ženu.

„Asi mě vylejou,“ prohlásila zadýchaně Nela. „I z toho blbýho těláku mi to vychází za čtyři,“ rozčilovala se a kvapně si naházela na stůl věci na češtinu.

Naše třídní Kateřina Marková – kromě češtiny učila ještě angličtinu a dějepis – byla přesná jako hodinky. Se zazvoněním vplula do třídy, gestem ruky nás usadila a zajímala se, kdo chybí.

„Poslušná, Janků a Adamová,“ hlásil třídní šprt Karlík a já se podívala do poslední lavice u okna. Opravdu zela prázdnotou. Má praštěná sestřička buď ještě házela vilné pohledy na Proška, nebo jednoduše zdrhla.

Třídní ani nezvedla oči od třídnice a už luxovala pohledem svůj notes se známkami.

„Tak Severová, pojď nám předvést, co všechno víš o počátcích romantismu u nás,“ zavolala si k tabuli Nelu. Ta zaúpěla, šeptla mi, ať napovídám, a ploužila se k tabuli.

„Svižněji, svižněji, Severová, ostatním by bylo líto, kdyby se na ně nedostalo,“ popoháněla ji třídní a Nela snad ještě víc zpomalila. Hýkla jsem smíchy.

„Adamová, nejsi na statku, odpusť si ty pazvuky. A Nelo, ty spusť, romantismus v Čechách. Co jsi četla, proč to patří nebo nepatří do romantismu, jaké jsou jeho typické znaky? Jeď!“

„Co jsem četla?“ vyjevila se Nela a třída zařvala smíchy.

„Ano, Nelo, co jsi četla? Knihy, takové hezké, barevné obaly to má, uvnitř spousta písmenek.“

„Knihy jsou přežitek,“ zamumlala Nela a třídní povytáhla obočí tak vysoko, že jsem se bála, aby neopustilo její hlavu úplně.

„Knihy tady byly, jsou a budou, na rozdíl od vašich mobilů,“ řekla špičatě.

„Náhodou, já mám v mobilu čtečku knih,“ pochlubil se šprt Karlík a snaživě se rozeběhl ke stolu, aby čtečku ukázal.

Když míjel Nelu, ušklíbla se a ukázala mu vztyčený prostředník. Karlík zrudl a já znovu dusila smích.

Nela byla se vším hned hotová. I se svým tátou. Toho vlastně nikdy nepoznala. Na dlouhých služebních cestách si našel milenku, ta s ním otěhotněla, a tak mu paní Severová ani neřekla, že i ona čeká miminko. V rodném listě má Nela v kolonce otec poznámku neuveden. Ona sama si z toho hlavu nedělá a ani nikdy nepocítila touhu otce najít a poznat. To mě by asi zajímalo, kdo je můj táta. Nela, na rozdíl ode mě, žije realitou.

„Stejně bych si ho nemohla vážit,“ řekne vždycky a vůbec se tím, že nezná otce, nevzrušuje.

To já si neumím představit, jaké to je být bez táty. I když ten náš se někdy chová jako rapl a přísný je tak, že vedle něj se Igor Hnízdo z Obecné školy může jít schovat, stejně jsem ráda, že ho máme.

U tabule Nela nakonec vybojovala trojku, za kterou byla neskonale vděčná. Uprostřed hodiny, právě když se třídní rozhodla ukončit zkoušení a zaklapla sešit s klasifikací, se konečně objevila ve dveřích moje sestřička v doprovodu nejlepší a mimochodem stejně pitomoučké kamarádky Sabiny Poslušné. Obě měly tváře zrudlé vzrušením, v očích jim jiskřilo a podle ségřina přihlouplého výrazu jsem usoudila, že se právě dozvěděly nějakou novinu, která měla v jejich myslích hodnotu přinejmenším třetí světové války.

„Ále,“ protáhla třídní. „Dámy konečně našly cestu do třídy. Jaké to máme štěstí, že nás poctily svou návštěvou. Tak pojďte, ani si nesedejte a račte se rozpovídat na téma Počátky písemnictví v Čechách a na Moravě.“ Gestem ruky, které by jí mohla závidět leckterá královna, jim přidělila místo před tabulí a nechala je deset minut škvařit se ve vlastní šťávě, než je – se čtyřkami – poslala do lavice.

V tomhle je naše třídní ohromná. Neptá se, ani se nepídí, kde se člověk zdržel, nedělá scény, nevyhrožuje neomluvenou hodinou, ani návštěvou rodičů ve škole, jak to rády dělají její kolegyně. Prostě si hříšníka proklepne z češtiny a tím považuje celou věc za vyřízenou. Na konci hodiny nás ještě upozornila, že klasifikační porada se blíží sedmimílovými kroky a ona doufá, že se za nás nebude muset před kolegy stydět.

Jen co se za třídní zavřely dveře, tak Beata se Sabinou vyskočily na první lavici a vyvolávaly jako pouťové prodavačky: „Lidi, no tak lidi, poslouchejte!“ Divoce u toho gestikulovaly a na Petra, který se právě něčemu spolu s Honzou chechtal, se Sabina nebála vystřelit pantofel na korkovém podpatku.

„Máme novinu!“ Ségra se tvářila tajemně jako hrad v Karpatech.

„A ne ledajakou. Je to pěkná bomba,“ doplňovala ji aktivně Sabina.

„No, to zas bude dobrá kravina,“ zašklebil se Michal.

„Tss,“ odfrkla si Beata. „Náhodou je to největší a nejžhavější novinka našeho ústavu. Proškovi totiž utekla ta jeho modelka!“

Třídou to zašumělo, protože tohle bylo opravdu NĚCO!

„Našla si nějakýho manekýna snad až z Milána,“ pokračovala rychle Sabina, když zjistila, že hltáme každé slovo.

„Jo a zůstala tam s ním a Proškovi nechala na krku oba dva kluky,“ vysypala ze sebe ještě Beata a vítězoslavně si vychutnávala všeobecný šok.

„Teda, to je gól,“ vydechla Andrea. „Ale dobře mu tak, to má za ty jeho debilní vtípky a věčné výmyky na hrazdě. Jestli pořád rovnal do latě i ji, tak se vůbec nedivím, že mu zdrhla…“

„Nebo spíš za to, že nestál o takový tele, jako jsi ty, viď Andrejko?“ pitvořil se David.

„Blbečku,“ otitulovala ho Andrea a naštvaně odkráčela ze třídy za našeho poťouchlého smíchu. Pro pravdu se každý čertí, říkává babička a má pravdu. Andrea totiž svého času za Proškem tak strašně blbla, že se na její účet výborně bavila celá škola včetně celého učitelského sboru.

V nadbíhání byla nepřekonatelná. Skládala mu básničky a dávala je potajmu před jeho hodinou do třídnice v domnění, že učitel nezjistí, kdo je onou tajemnou pisatelkou. Ačkoliv je na tělocvik neskutečně tvrdá a není schopná udělat ani pitomej kotrmelec, přihlásila se kvůli Proškovi i na florbal.

Celé dny postávala před jeho domem a doufala, že si jí konečně všimne a zahoří k ní pravou a nefalšovanou láskou. Když se to nestalo a on dal její city v plen, jak se při jednom dramatickém výstupu nechala slyšet, začala ho nenávidět. Tak hluboce a opravdově, jako ho předtím milovala.

„Stejně to nechápu, jak může zdrhnout máma od rodiny?“ vrtěla nesouhlasně hlavou Nela. To už jsme šly domů. „Že se zblázní chlap a zdrhne, je normálka, ale ženská? A nechá mu na krku dvě děti?“

„Já spíš nechápu, že opustila jeho, je hrozně fajn. A věrnej,“ dodala jsem a hned jsme si s Nelou plácly. Věrnost jsme totiž kdysi dávno, když jsme básnily o tom, jaký by měl být náš ideální kluk, daly na úplně první místo. A Prošek věrnej byl!

V listopadu jsme s ním absolvovali meziškolní atletické klání v Praze a tam se stal terčem útoků jedné z místních učitelek. A když říkám útoků, tak myslím útoků! Ta zmalovaná blondýnka si navzdory venkovním přízemním mrazíkům oblékla těsně přiléhající tričko odhalující pupík, ve výstřihu se jí vzdouvala prsa, co mohla být klidně označena jako zbraň hromadného ničení.

Pořád se na Proška culila jak měsíček na hnoji a každou chvilku se o něj otřela nebo opřela. Motala se kolem něj tak dlouho, až Prošek nevydržel a dost nevybíravě jí vysvětlil, že je šťastně ženatý otec dvou dětí. Učitelka chvíli lapala po dechu, pak mu oznámila, že je hulvát, a uraženě odkvačila.

A teď, jak se zdálo, už náš tělocvikář zůstane jen šťastným otcem dvou dětí. I když o tom šťastným jsem právě teď dost silně pochybovala.

„Je to blbka,“ ohodnotila Nela nevybíravě paní Proškovou. „Vsadím se, o co chceš, že…“

Co mělo být předmětem sázky, jsem se už nedozvěděla. Před domem jsme totiž narazily na babku Hnízdilovou, co bydlí v našem domě hned v přízemí a docela klidně by mohla vyučovat předmět Jak být nejlepší drbnou ve městě. Pro nové drby je ochotna udělat prakticky cokoliv. Klidně se na celé dny vyloží do okna s ušima našpicovanýma jak netopýr, aby jí neuniklo nic, co se děje v dosahu jednoho kilometru.

Nenechá se odradit ani minusovými teplotami nebo hustou sněhovou vánicí a klidně slídí před domem, aby pochytila co nejvíce drbů a novinek, které pak obratem ruky posílá dál ve své, samozřejmě vylepšené verzi. Párkrát jsem ji dokonce přistihla, jak poslouchá za našimi dveřmi.

A právě teď se snažila nacpat nějakou zaručenou novinku do hlavy babče Ježkové, co pro změnu bydlí u Nely v domě. A muselo to být něco opravdu veledůležitého, protože měly hlavy sražené k sobě, až se jim doma natočené vlasy propletly v jednu velkou hromadu kudrlinek.

„Chudák ženská, říkám vám, že ty dva spolu dlouho nebudou,“ šeptala Hnízdilová hlasitě, protože babča Ježková už špatně slyší.

„Cože?!“

No jak říkám, hluchá jak poleno.

„Povídám, že Růžena z důchoďáku tvrdí, že ta jeho nová s ním snad čeká mimino.“

„Ale to mi neříkejte!“ připlácla si babča Ježková ruku na pusu s očima vykulenýma, až by se jeden bál, že jí vypadnou na ulici. „Teda vlastně říkejte. To je ale kaňour, to vám povím. A z těch dvou dětí, co má, budou poloviční sirotci. Já pořád říkám, že chlapa si musí člověk umět udržet, a to teda ona neumí ani náhodou. Vždyť…“

„Dobrý den,“ pozdravila Nela hlasitě a královsky se bavila tím, jak sebou ty dvě přistiženě trhly.

„Dobrý den, děvčátka, ze školy, ze školy? Jestlipak nesete nějakou pěknou známku?“ vyzvídaly.

„Jo, jo, dneska se dařilo,“ ujistila ji sladce Nela. „Tři trojky, dvě čtyřky a sedm pětek.“

Babky zalapaly po dechu a já rychle popadla Nelu za ruku a táhla ji pryč. Než za námi zaklaply domovní dveře, zaslechla jsem ještě babku Hnízdilovou, jak si teatrálně povzdychla: „A takový hezký holky má.“

„To by mě zajímalo, kdo je tak zaměstnal,“ pohodila Nela hlavou směrem, kde tušila ty dvě drbny. „Tutově teď ten někdo pěkně škytá. No nic, měj se.“

„Čau,“ rozloučila jsem se a do druhého patra brala schody po dvou.

„Ahoj, mami,“ houkla jsem do kuchyně a šla zahodit do pokojíku batoh.

U oběda jsem mamce vyprávěla o Hnízdilce. Mamka nad tím ale jen mávla rukou. „Prosím tě, vždyť víš, jaké jsou. Celé dny sedí doma u televize. Míchají se jim seriály s realitou. Dáš si čaj?“ Mamka ani nečekala na odpověď, rovnou mi nalila plný hrnek z konvice. „Jo a budeme mít nové sousedy. Škola pronajala ten prázdný byt vedle nás učiteli Proškovi,“ prohodila jen tak mezi řečí. A já ztuhla.

„Proškovi od nás ze školy?!“ vyhekla jsem namáhavě.

„Ano,“ řekla klidně máma. „Vidíš a já myslela, že je celé ty roky, co bydlí u manželčiných rodičů, spokojený. Že si s nimi rozumí.“

„Což o to, s nimi si třeba rozumí,“ odtušila jsem. „Jenže… Víš, po škole se povídá, že mu utekla žena s nějakým manekýnem.“

„Prosím tě, to bude nějaký drb,“ nevzrušovala se mamka, sklidila ze stolu a připravila si stoh sešitů k opravování. „Víš, jak to bývá. Nahoře ve městě si někdo prdne a než to dojde dolů, už je posranej.“

„Řekla paní učitelka českého jazyka,“ vyprskla jsem smíchy.

Mamka po mně hodila červenou propisku. Taky se smála.

„Jdu šprtat.“

„Mrskni sebou, za hodinu musíme vyrazit na trénink. A kde je vůbec Beata?“

„Nemám tušení,“ pokrčila jsem rameny a vyrazila z kuchyně.