Copyright © 2021 Mojang AB.

Minecraft, the Minecraft logo, the Mojang Studios logo and the Creeper logo are trademarks of Microsoft Corporation. This edition published by arrangement with Del Rey, an imprint of Random House,
a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Jan Mrlík, 2022

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Děj této knihy je fiktivní. Jména, místa, postavy a události

jsou výsledkem autorčiny představivosti nebo jsou užity smyšleně. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či mrtvými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Z anglického originálu MINECRAFT: THE MOUNTAIN

vydaného v roce 2021 nakladatelstvím Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York. přeložil Jan Mrlík

Redakční úprava Kateřina Duchoňová

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2022 shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-908-8

Pro všechny děti z lockdownové generace.

Kéž zbytek vašich životů vyplní velká dobrodružství.

NÁSLEDUJÍCÍ DĚJ
SE ZAKLÁDÁ
NA SKUTEČNÝCH
UDÁLOSTECH

Předmluva

Pokud jste našli tuhle knihu, tak už něco víte o tom podivném světě složeném z krychliček, který vás obklopuje. A jestliže jste objevili mou první knížku, tak už také víte, jak jsem ho na začátku poznával. Už jste četli, jak jsem se zjevil v moři, docela osamocený, poblíž jakéhosi ostrova, a jak jsem se na něm učil přežít, což mi přineslo poučení nejen o tomto světě, ale taky o mně samotném.

Jestli jste nic z toho nevěděli, tak teď už to víte.

Pokud je tohle první kniha, kterou jste našli, žádný strach. Postupně vám všechno vysvětlím. Zatím potřebujete vědět hlavně to, že tento příběh navazuje tam, kde předešlý skončil; myslel jsem si, kdoví kolik už jsem se toho nenaučil, a netušil jsem, že to pravé učení teprve začíná.

Kapitola 1

Zima.

Ten pocit úplně všechno změnil.

Uplynulo asi půl druhého dne, co jsem opustil své domácké kostičkové pobřeží, a bez zdráhání připouštím, že mě dělily jen vteřiny od toho, abych se tam vrátil.

Nebylo by to poprvé, kdy jsem se obrátil na patě a zdrhal – tedy poháněl člun zpátky. Několik dní poté, co jsem vystoupil na břeh nové a podivné země a učil se tam vyrábět rozličné věci, se mi náhodou podařilo postavit takový člun, v jakém se plavím teď. Tehdy jsem byl ještě tak nezkušený, že jsem se třásl strachy, byl jsem obrovsky vylekaný a toužil uniknout, takže jsem vyběhl rovnou na pláž, skočil do člunu a hnal se k horizontu.

A skoro jsem se na moři ztratil.

Tentokrát, což mi připadá o celé věky později, jsem se rozhodl neopakovat tutéž zbrklou chybu. Celý týden jsem věnoval tomu, že jsem si chystal zásoby na dlouhou cestu. Měl jsem připravenou spoustu jídla, nářadí a materiálu k výrobě všeho možného, a co bylo vůbec nejdůležitější, navigační pomůcky jako kompas a skoro slepou mapu. Říkám „skoro“, protože můj malý ostrůvek se objevil v nejvýchodnějším rohu mapy. Doslova se „objevil“. V okamžiku, kdy jsem mapu zvedl z pracovního stolu, se tříslově hnědý papír zaplnil kreslenou podobou mého ostrova.

A byl jsem tam i já! Objevil jsem se v mapě a symbolizovala mě malá bílá šipka, která se otáčela a pohybovala stejně jako já ve skutečnosti. Vzpomínám si, jak jsem mudroval: Tohle je úžasné, a když mám ještě kompas, už se nikdy neztratím!

Přesně podle manuálu, který jsem našel v opuštěném dole, jsem se naučil rozšiřovat okraje mapy tím, že jsem původní mapu obložil osmi archy třtinového papíru. Udělal jsem to několikrát, až se můj ostrov scvrkl na malou hnědou a zelenou skvrnu obklopenou tenkým modrým okružím, kolem které se rozkládal jen obrovský prázdný prostor. Nicotné smítko v široširém neprozkoumaném světě. Pořád si vybavuji tu směsici pocitů – strach říznutý vzrušením. Co je tam venku?

Na to, abych se o tom přesvědčil, jsem si musel ještě několik týdnů počkat. Tak dlouho mi trvalo sepsání první knihy, kterou zanechám na ostrově pro kohokoli, kdo by se sem mohl dostat po mně. Zaznamenal jsem v ní všechna svá dobrodružství a poučení, jež z nich vyplynula. Poslední z těchto poučení mě přimělo vydat se znovu na moře.

Rozvoje nedosáhneš v pohodlném prostředí, ale tím, že je opustíš.

Tehdy mi to znělo opravdu parádně, tak nějak hrdinsky a pravdivě.

Tohle úžasné poučení se mi ozývalo v hlavě i ve chvíli, kdy jsem se rozloučil se zvířecími kamarády, otočil člun směrem k západu a naklonil se dopředu, aby se rozjel. Občas jsem se ohlížel, abych viděl, jak všechno, co jsem tady znal, pomalu mizí v dálce.

Můj ostrov se jevil menší a menší. Přesně jako na mapě. Napřed zmizely z dohledu nižší části jeho povrchu, potom i kopec, po něm i dům na jeho temeni, a nakonec i pozorovací věž z bloků kamení, která se zdvihala vysoko nad hladinu mraků.

„Rozvoje nedosáhneš v pohodlném prostředí,“ řekl jsem a otočil se čelem k zapadajícímu slunci, „ale tím, že je opustíš.“

Nevím, kolikrát jsem si tu větu opakoval v duchu i nahlas, jak jsem tak pozoroval zapadající slunce a tmavnoucí oblohu a za zády mi vycházel měsíční srpek. Ten má podobný tvar jako můj ostrov, pomyslel jsem si, a přitom mě nějak zabolel stesk po tamním domově.

Zaváhal jsem.

Tam venku musí být nějaká jiná země, říkal jsem si. Dřív nebo později před sebou něco zahlédneš. Nebyl to strach, co mě brzdilo. Alespoň jsem si to namlouval. Nebylo by dobré potmě něco minout. Třeba další ostrov, nízký, bez vysokých hor. Takový, jakým by mohl začínat celý řetěz rozsáhlejších ostrovů. Když budeš moc spěchat, mohl bys proplout těsně kolem a vůbec si ho nevšimnout.

Nad tím jsem přemítal, rozhlížel se dopředu i dozadu a dával bedlivý pozor, abych se neodchýlil od kurzu. V tom mi pomáhal kompas; rudý hrot jeho střelky ukazoval přímo zpět k místu, kde jsem se v tomto světě zjevil. Mapa se taky hodila, protože se na ní jako nějakým kouzlem vykreslovala tlustá a rovná nepřerušovaná modrá čára vyznačující mou trasu. „Žádná země,“ řekl jsem potichu jen pro sebe, „ještě nic.“ Napadlo mě, že bych úplně zastavil, dal si pauzu a počkal na rozednění. Aspoň bych tak měl jistotu, že potmě neminu žádnou novou zemi.

Pořád jsem si nebyl stoprocentně jistý, že mapa ukazuje přesně to, co pozoruji já. Kdybych tak viděl aspoň kousek za okraj toho, co vyobrazuje…

A tehdy jsem přeplul přes okraj!

Okraj mapy, rozumíte. Ne okraj světa.

Podívám se znovu na mapu a vidím, že pluji rovnou pryč od západního okraje papíru! Interaktivní šipka značící mou polohu se změnila v nehybný kroužek. Kdy se to stalo? Kdy jsem se naposledy díval na mapu? Měl bych počítat vzdálenost a čas, abych si udržoval povědomí o tom, kde a kdy zrovna jsem.

A co když jsem se DOSTAL za okraj světa? Copak si lidé dlouho nemysleli, že můj svět – totiž skutečné, původní místo, kde jsem se narodil – je placatý? Copak někteří tupohlavci pořád ještě netvrdí, že to tak opravdu je, přestože nekonečně důkazů potvrzuje, že se pletou? Jenže v tomto světě nenajdete žádný takový důkaz, z ničeho se nedá usuzovat, že je kulatý. Spousta věcí tady funguje jinak: gravitace, tělesné funkce, dokonce i čas plyne odlišně – každý den trvá jen dvacet minut! Nemůžu tudíž vědět, jestli tenhle oceán nekončí obrovským vodopádem, který nezahlédnu dřív, než se přesmeknu přes jeho hranu!

Přestaň blbnout, pomyslel jsem si, prostě si vyrob novou mapu…

Jenže to jsem právě nemohl, jak jinak… K vyrobení mapy bych potřeboval řemeslnický stůl, a ten zase musí stát na pevné půdě. Stejně by mi to nebylo nic platné, pomyslel jsem si nervózně. Taková mapa zobrazuje jenom to, kde už jsem byl. Nedozvím se z ní, co je tam, kam mířím. A vůbec netuším, kam pluju!

Tak jsem se znovu ztratil…

Ba ne, pořád mám kompas. Jenže ten malý kovový kotouček úslužně působil víc škody než užitku. Nebyla s ním žádná mechanická potíž, to ne, ale představoval psychologický problém, protože když jsem se umanutě zahleděl na jeho střelku, skoro jsem slyšel, jak mě láká domů.

„No tak,“ jako by mi říkala ta věc, „jen popluj pěkně za mnou. Už žádné neznámo, žádné obavy o to, co tam vpředu může být.“

Pokoušel jsem se nevzpomínat na svůj ostrov, na útulnou chaloupku a měkkou pohodlnou postel.

„Jen pojď, povídám,“ vedl si kompas svou, „a vezmu tě rovnou zpátky do tvého bezpečného prostoru. Bude to hračka. Tak do toho!“

Uvědomoval jsem si, že tlaku těchto myšlenek se zbavím jedině tak, že je hodím za hlavu. Bylo mi jasné, že kdybych zastavil, otočil bych se na zpáteční cestu. A přitom poslední poučení mě přimělo, abych se pustil do téhle výpravy, a hned to první mě nabádalo, abych plul dál.

Pokračuj dál, nikdy to nevzdávej.

A tak jsem to nevzdal. Snažil jsem se soustředit na tady a teď. Voda pod přídí člunu vytrvale šplouchala a zrakem jsem pátral kolem sebe.

Po pravé straně se mi cosi kmitlo. Rychlý záblesk v bílých vlnách z maličkých krychliček. „To byla jen sépie,“ řekl jsem nahlas, abych se trochu uklidnil. „Žádné mořské obludy tady nejsou.“

Přesněji řečeno jsem se zatím s žádnou nesetkal.

Placatý svět.

Mořské příšery.

„Jen popluj pěkně za mnou domů,“ pokoušel mě kompas.

Měsíc se přesunul oblohou přede mě a do zad mě začaly hřát první sluneční paprsky. Nechtělo se mi věřit, že jsem pořád nezahlédl ani vzdálenou krychli nějaké země.

„Nic?“ vyhrkl jsem k nekonečné modré prázdnotě. „To jako fakt? Vůbec nic?“

Neobjevovaly se žádné náznaky spásy, třeba jako ta první podvodní hora, z níž se vyklubal můj ostrov. Nic. Vrchy zvedající se ze dna se ke hladině nikdy ani nepřiblížily. Nikde žádný kousek písčiny, u které bych mohl zastavit a odpočinout si.

„Pokračuj dál, nikdy to nevzdávej,“ skandoval jsem sám pro sebe.

Ale jak dlouho? Jak mohu současně bojovat proti svým pochybám a planě slibujícímu kompasu, kteří se proti mně spikli?

Co takhle kdybych se kousek vrátil? Ne snad celou cestu až domů, jen bych chvilku zpětně sledoval svůj kurz, abych se přesvědčil, jestli jsem včera v noci nepřehlédl nějaký náznak souše.

Nikdy to nevzdávej.

A co by bylo špatného na tom, kdybych zamířil zpátky ke svému ostrovu? Několik dní bych si tam odpočinul a potom vyplul jiným směrem.

Nikdy to nevzdávej.

Mám na výběr ještě další tři světové strany, ne? Ještě tři směry, kde bych mohl něco objevit. Tím bych se přece nevzdal. Jen bych začal znovu, nanovo se nalodil, nanovo…

Zima.

Ten pocit docela všechno změnil.

Postupoval jsem vpřed. Pomalu, ale pořád dopředu. A ten nepatrný pohyb stačil, abych se dostal do kapsy studeného vzduchu.

„Uf!“ vydechl jsem a přitom jsem cítil, jak mi po zádech běží mráz.

Zpomalil jsem, zastavil a uvedl do plného provozu všechny kouty svého krychlového mozku.

Nepřichází například změna ročního období? Mění se v tomhle světě vůbec roční doby? Pokud by mělo jít o první náznak podzimu, nepřichází náhodou ze špatné strany?

Tvář jsem měl znatelně studenější než zátylek. Obě boční strany mé hranaté hlavy mi přišly podobně chladné. Takže tenhle závan ostrého vzduchu ke mně nezavítal od severu ani od jihu. Přilétl od západu, který mám přímo před sebou. Jak je to možné? Nemá být náhodou počasí tím studenější, čím dál k severu se člověk dostává? A troufám si odhadnout, že i hodně daleko k jihu?

V mém světě možná. Tady ale ne.

Vzpomněl jsem si na další poučení, které jsem získal na ostrově: To, že ti pravidla nedávají smysl, neznamená, že nemají smysl.

„Přichází to od západu,“ prohlásil jsem a zase pomalu plul vpřed. Kradl jsem se dopředu po centimetrech… či spíš po miniaturních krychličkách. Teď jsem si nemohl dovolit cokoli přehlédnout. Musel jsem získat jistotu, že to, co cítím, je opravdové.

Taky že bylo.

Čím dál na západ jsem se dostával, tím chladnější vzduch mě obklopoval. V jednu chvíli jsem zastavil pohyb člunu, a tu jsem nečekaně ucítil, že se mi začíná obličej ohřívat.

Že už bych tím proplul? divil jsem se. Nešlo o nějaký podivný výkyv počasí, například izolovanou oblast arktického vzduchu? Ba ne. To se konečně slunce na obloze posunulo tak, že mi začalo svítit do tváře.

Jakmile jsem člun zase uvedl do pohybu, hned jsem pocítil, jak teplé sluneční paprsky ztrácejí účinnost vlivem všeobecného poklesu teploty. Plul jsem celý den a zastavil jsem jen proto, abych si dopřál chvatný oběd sestávající z pečených brambor. Ještě že je tenhle svět udržuje neustále teplé. Uvítal bych každou pomoc, jakou jsem mohl dostat, protože ve chvíli, kdy začalo slunce zapadat, už jsem byl opravdu důkladně prochladlý.

Cvakaly mi zuby a litoval jsem, že v tomto světě mi není umožněno dýchat si na ruce, nebo si je aspoň promnout. Uběhla už dost dlouhá doba od chvíle, kdy jsem naposled shledal něco nedokonalého na pravidlech, podle nichž fungovalo moje tělo nebo oblečení. Brnění, jež jsem si vyrobil, mi poskytovalo skvělou ochranu proti mobům, ale v téhle zimě mi došlo, že namalované šaty, které mám pod ním, nejsou nic než dekorace.

Kdybych si tak byl přibalil svetr, pomyslel jsem si, když mě začal do holé kůže štípat ledový vítr. A kdybych ještě věděl, jak takový svetr vyrobit.

A přitom jsem asi měl materiál, z něhož by se dalo teplé oblečení pořídit. Mohl jsem nastřádat vlnu a pavoučí hedvábí. Možná to nebo ono, případně kombinace obojího… Znovu jsem zastavil v naději, že by z nějaké směsky těchto surovin mohly vzniknout teplejší šaty.

Velká chyba. Nejenže jsem nebyl schopen vyhotovit žádné zimní oblečení, ale zastávka mě okradla o všechno teplo, které jsem si vytvářel pohybem. Taky jsem si měl dát větší pozor, jak se mění denní světlo, a nejen kvůli hřejícímu slunci.

Tma. Slepota. Už zase jsem musel zpomalit, abych měl jistotu, že neprosvištím kolem toho, co jsem hledal.

„Nemysli… na tu zimu…“ Klepal jsem se, protože noc jako by mi vysála z těla každičký ždibec tepla.

V prstech mě štípal mráz, placaté uši mi mrtvěly. Čelist mě bolela od toho, jak jsem v ní urputně zatínal svaly.

Nemysli na zimu. Soustřeď se. Pořád pátrej očima po…

Že by země?

Přede mnou se cosi objevilo, temná masa zastiňující nejnižší hvězdy.

„ZEMĚ!“

Rozhodně kopec, podobný tomu na mém ostrově. Ba ne – bylo jich víc, a roztahovaly se, čím víc jsem se k nim blížil. Zdály se pokryté bílým příkrovem. Sníh! To musí být ono!

„No jo!“ vykřikl jsem a začal ve člunu divoce poskakovat. „Konečně!“

Vpředu se rozhodně ukázaly kopce, a bylo jich tolik, že pokrývaly celý viditelný obzor přede mnou. Nejevily se čistě bílé, protože sněžný háv sem tam narušovala řádka černých kostiček.

Nejsou to stromy?

Ano, jeden už jsem jasně viděl. Několik jich vyrůstalo na ploché a bledé pláži.

„Jasně,“ zasyčel jsem. „Rozhodně JSOU to stromy. JE to ostrov! Dokázal jsem to! Jsem v bezpečí! Jsem…“

Chyba byla, že jsem nedával pozor na to, co se nachází přímo přede mnou. Oči jsem měl jako přilepené ke kopcům a stromům, takže jsem si vůbec nevšiml, jak se změnila barva vody. Ušlo mi, že od břehu se mi naproti táhne bleděmodrá krusta.

KŘACH!

Narazil jsem do něčeho tak tvrdě, že se pode mnou rozpadl člun. Ocitl jsem se ve vodě a klesal ke dnu.

Děsný mráz!

Ten pocit jistě musíte znát. První milisekunda, kdy se ponoříte do moře nebo jezera nebo plaveckého bazénu, o kterém jste si mysleli, že je vyhřívaný, a až pozdě zjistíte, že není. No, přesně tak jsem na tom byl v té chvíli já – moje tělo utrpělo drtivý šok.

Napřed jsem se zavrtěl a vypustil velkou vzduchovou bublinu, protože jsem zaječel „Cóóó…“ a plnou rychlostí jsem vyrazil zpátky k hladině.

A bacil jsem se do hlavy!

Ta bleděmodrá voda byla tvrdá.

Led!

Zpanikařil jsem a začal do něho bušit. Po každé ráně se drobné kostičky prasklin zase uzavíraly.

Kde je okraj?

Zoufale jsem se rozhlížel okolní tmou. Plaval jsem tam a pak zase jinam jako ryba uvězněná v akváriu. Plíce mi jen hořely. Z pusy mi unikaly bubliny.

Ani se mi tomu nechtělo věřit. Zase se topím. Škrábal jsem se pořád ke hladině.

Nahoře jsem viděl hvězdy. Tvář jsem tiskl k ledu.

Vzduch…

Nedosáhnu tam!

PRÁSK! Znovu jsem praštil do ledu, i když jsem právě přišel o poslední dech, který mi zbýval v plicích.

Pak bolest, čirá a krutá. A s ní prozření.

V panice se utopí myšlení.

PRÁSK! Ještě mi pár vteřin zbývá. Ale těch vteřin musím využít, ne je promarnit.

Železný krumpáč, který mám v brašně na opasku! Už jsem ho měl v rukou.

PRÁSK!

Zasekl jsem ho do ledu. A ten povoloval.

PRÁSK! TŘÍSK!

Vystřelil jsem na tvrdý, kluzký povrch.

„Húúú.“ Zhluboka, zvířecky jsem se nadechl.

Vteřinku jsem zůstal stát, jak jsem byl, protože zdejší svět mi nechtěl dovolit, abych si lehl. Třásl jsem se mrazem a bolestí a ve své zmatenosti jsem ani neviděl, co je kolem mne.

Hyperhojení. Tohle se nikdy nenaučím považovat za samozřejmost. Plíce se mi zotavovaly a o kyslík ochuzené mozkové buňky se opět nastartovaly. Cítil jsem, že bolest ustupuje, protože ji potlačoval hlad.

A díky pravidlům tohoto světa jsem měl jídlo v batohu, a stejně jako já bylo v okamžiku zase suché. Upečený chléb. Byl ještě teplý, i když ne horký. K potření zimy to nestačilo.

Jak zní ten výraz, když je vám tak strašná zima, že začnete být neteční? Hypertermie? Hypo… cosi?

Že už by se to u mě projevovalo? Jak se asi cítí člověk, když umrzne a umře? Měl jsem takový matný dojem, že prý těsně před koncem má dotyčný pocit, že je mu teplo.

Což znamená, že musím být ještě v pořádku, pomyslel jsem si, protože mezi každým zakousnutím do bochníku chleba jsem se divoce třásl zimou. Jestli jsem takhle hypo-termizovaný, tak bych myslel, že konečná fáze ještě nepřišla.

Ale co když z toho onemocním?

Chytneš rýmu, no tak budeš mít rýmu. Copak v zimě není kdekdo nachlazený? Copak rodiče nehulákají na děti, aby se teple oblékly, než si půjdou hrát do sněhu? Co bych tak mohl chytit? Jaké nemoci vlastně na tomhle světě existují?

Na svém ostrově jsem žádnou chorobu nezaznamenal, jenže tohle je úplně nová země! Nestalo se v mém světě něco podobného?

Copak výzkumníci, kteří se vypravili objevovat nové kraje, tam neobjevili akorát nové nemoci? Vždyť někteří tihle cestovatelé zlikvidovali celé civilizace, protože domorodce nakazili nemocemi, jež si přivezli s sebou. Ale co to znamená pro mě?

Co když se na tomhle novém ostrově plíží nové neduhy a mé tělo je příliš prochladlé a slabé, aby proti nim dokázalo bojovat? A jestli tady řádí něco podobného jako otrava po kousnutí pavoukem nebo vyvolaná čarodějnicí, nebo dokonce ta strašná žaludeční nevolnost, která mě postihla, když jsem tehdy snědl to syrové kuře…

„Soustřeď se,“ řekl jsem rozhodně sám sobě a polkl jsem poslední dávku chleba coby hyperuzdravovacího prostředku. „Zachovej klid.“

Několikrát jsem se nadechl, donutil se uvolnit a přestat zmatkovat.

„V panice se utopí my-my-my-šlení,“ procedil jsem přes drkotající zuby a začal se pohybovat, aby se mi v těle rozproudila krev. Fungovalo to, tedy trochu. Vyprodukoval jsem zrovna tolik tepla, abych cítil, jak mě bolí prsty. „To je ono,“ domlouval jsem si mezi hlubokými, uklidňujícími nádechy, „hlavně se hýbej.“ Několikrát jsem poskočil, rychle se proběhl v kruhu, a už jsem dokonce cítil i špičku nosu.

„Uklidni se.“ Pomaličku jsem dýchal a vnímal, jak se postupně uvolňuje napětí v těle i v myšlení, které jsem si přivodil panickým zděšením.

S klidem se mi vrátilo i jasné uvažování, takže jsem si dokázal vzpomenout na metodu, kterou jsem nazval Cesta krychle, a ta mi umožňovala s rozvahou posoudit své další kroky: Plánování, Příprava, Priority, Praxe, Pytel trpělivosti a Pokračování.

Priority. Potřebuji přístřeší! Jednak abych byl v teple, a taky, pokud jsou zdejší noci takové jako na mém ostrově, abych se schoval před…

„Gúúúch!“

Z dálky se ozvalo povědomé chrchlání.

Ale to ne!

Kapitola 2

Ten zvuk jsem znal, bublavé skuhrání a štěrkovitě znějící vrčení. Otočil jsem se vlevo a rozhlédl se po pláži. A byla tam, viditelná jako černý obrys odrážející se od bílého sněhu, a shrbeně se šourala na led.

„Gúúúch!“

„To je mi uvítací výbor,“ ušklíbl jsem se a sáhl po meči a štítu.

„Gááách.“ Pozvednuté paže, tvář bez života.

Budeme doufat, že tyhle zombie nejsou odolnější než ty na mém ostrově.

Nebyly. Přinejmenším tahle ne. Po jediném blyštivém švihnutí diamantové čepele odklouzala po zmrzlé vodě o kus dál.

„Tady máš,“ řekl jsem, zaútočil a sekl ji podruhé.

Nechci se holedbat, ale… no, snad trošku. Ovšem pro případ, že jste na ostrově nenašli mou první knihu, byste měli vědět, že jsem se s těmi nemyslícími pytli masa nabojoval dost a dost, abych si dával záležet, že žádný tenhle bezcitný mrtvák se mě nedotkne ani jediným smradlavým prstem. Několik seknutí, závěrečný švih a pak PUFFF, a stál jsem nad kusem hnijícího masa.

Když si vzpomenu, pomyslel jsem si a zvedl tu flákotu ze zdechliny, že bývaly doby, kdy jsem měl takový hlad, že jsem vlastně přežíval jen na tomhle svinstvu…

„To bylo všechno?“ vykřikl jsem směrem k zasněženým kopcům. „Nic lepšího nemáš?“

CVAK!

Šíp mě zasáhl rovnou mezi lopatky a srazil mě hlavou napřed na sněhem pokrytou pláž.

KLAP.

KLAPITY KLAP.

Otočil jsem se zrovna včas, aby mi rovnou do diamantové přílby těsně nad čelem narazil druhý šíp. Kostlivec, který ho vypálil, už si chystal další střelu, a musel jsem pozvednout štít, abych se před ní chránil.

No problem, pomyslel jsem si a propočítával, kolik šípů budu muset odvrátit, než se k němu dostanu tak blízko, abych ho mohl seknout.

A potom LUP! Druhý šíp, tentokrát do pravého ramene.

Ano, o kousek dál na pláži se objevil další kostlivec – ba ne, další dva.

Vzápětí…

„Ghúúúch…“

„Ssssp!“

KLAP, KLAP, KLAP.

Rychle jsem se rozhlédl kolem dokola, abych viděl všechno, co je v mém okolí.

Blížili se ke mně ze všech stran. Zombie, kostlivci a také děsiví pavouci, jejichž šarlatové oči svítily do tmy.

Jak jsem si mohl počínat tak bezstarostně, tak sebejistě? Mobové se líhli v místech zahalených temnotou, a tady se jich vyrojilo víc, než jsem kdy viděl pohromadě!

Jak jsem na tohle mohl tak rychle zapomenout?

Přemrštěná sebedůvěra může být stejně nebezpečná, jako když ji vůbec nemáš.

KLAP.

„Ssssp.“

„Gááách.“

UTÍKEJ!

Zamířil jsem do jediného volného prostoru, který se mi nabízel, zužující se mezery mezi ploužícími se zombie.

Do vnitrozemí, nahoru do kopců.

„HÚÚÚŠ!“ Šíp mi prosvištěl kolem ucha.

Kličkuj! zavřeštěla mi v hlavě myšlenka a prorazila závoj strachu, který na mě začal padat.

Vrhal jsem se při běhu sem a tam, brzdil, zrychloval, prostě dělal to, co mě dřív už tolikrát zachránilo.

„Gúúúch!“ Natáhla se po mně zahnívající ruka. Uhni! Není čas na to, abych se na otravného moba obořil mečem. Běž, běž, běž!

Přímo před sebou jsem měl několik kopců a vybral jsem si ten, který se zdál nejnižší a měl nejmírnější svah. Třeba na něm narazím na jeskyni, nebo i jen na malou díru, v níž bych se mohl zabarikádovat.

A nahoru, přes bláto a skály.

KLANG! Těsně vedle hlavy mi proletěl další šíp a zabořil se hluboko do kamenného bloku.

Když se člověk žene do kopce, hůř se kličkuje.

Jedna zombie se mě pokusila chytit za nohu.

Nahoru, nahoru! Už jsem skoro tam.

Za mnou zasyčel pavouk. Hned za mými zády.

Na vrcholek!

Konečně jsem se zastavil na temeni kopce a rozhlédl se po krajině, která se přede mnou otevírala…

… a pochopil jsem skutečný význam ironie.

Kdysi dávno, když jsem se poprvé drápal do nevysokého kopce na onom podivném ostrově složeném ze samých hran, jsem netoužil po ničem jiném, než z vrcholku spatřit zemi táhnoucí se do daleka. Doufal jsem a modlil se, abych – až se vyškrábu nahoru – vylezl na vršek hory na nějakém kontinentu a nezjistil, že jsem se ocitl na zrnku prachu obklopeném mořem. A teď se mi tehdejší přání vyplnilo.

Až k obzoru se táhla promrzlá tundra. Nekonečná bílá pustina, z níž jen tu a tam trčel osamocený strom či skalní výstup, a pak jen potulující se různé tvary, které nemohly být ničím jiným než dalšími moby!

Takový kus země. Tolik rozmanitých hrozeb!

Co dělat, kam mám jít…

Světlo!

Daleko přede mnou. Čisté a jasné. Hvězda to není. Zdálo se mi oranžové, jakoby narudlé. Že by tam svítilo okno nějakého domu?

Počkat. Mohli by tu snad žít ještě nějací jiní lidé?

„Ghúúúch!“

Neměl jsem na vybranou, a tak jsem se rozběhl dolů po západním úbočí a velice se snažil, abych neuklouzl. Zrovna teď jsem si nějaký podvrtnutý kotník nemohl dovolit, a nic na tom neměnila ani moje schopnost hyperhojení. Neměl jsem čas věnovat se jídlu. Viděl jsem, jak se ke mně ze všech stran stahují mobové. Rychlonozí pavouci, vytrvalé zombie, klapající kostliví lučištníci.

A potom…

Až doteď jsem tady na žádného nenarazil, což ovšem nebyl důvod, abych ho tu nepotkal.

Ssss…

Koutkem oka jsem ho zahlédl: kousíček ode mě stál creeper a zrovna se chystal vybuchnout. Vyskočil jsem do výšky a exploze mě zasáhla, když jsem letěl vzduchem.

Odstřelilo mě to jako dělovou kouli. Tvrdě jsem přistál v jakémsi mělkém příkopu. Kotníky mě bolely jako čert, v uších mi zvonilo a celá pravá strana hlavy mi připadala, jako bych právě políbil rozpálenou pec.

Musíš dál! Utíkej k tomu světlu!

Jenže kde bylo? Výbuch creepera mě roztočil, a když už jsem nestál na vyvýšeném bodě, ztratilo se mi z dohledu.

Používej hlavu! okřikl jsem se v duchu. Nepanikař!

Pomalu jsem se otáčel kolem dokola a pátral zrakem po kopci, z něhož jsem se předtím rozhlížel. Ano, zvedal se hned za mnou, což znamenalo, že světlo musí být někde vpředu.

Kulhavě jsem vyrazil dál a díky hyperhojení jsem po kratičké chvilce pokračoval nejistým klusem.

Znovu jsem zahlédl světlo! A už jsem je měl blíž. S každým krokem se zdálo větší a větší.

Kolem obličeje mi opět profičel šíp, sotva na jednu minikrychličku daleko. Zpoza osamoceného stromu s klapotem vystoupil nový kostlivec.

Utíkej dál!

Vyhýbat se šípům, dávat pozor na creepery.

Hrozby mě obklopovaly všude kolem, dokonce i sama země se ukázala jako můj nepřítel. Ano, země. Klusal jsem nahoru, dolů, jak mě nutil nerovný terén. Prohlubně a hrby, a teď ke všemu řeka! Tekla po dně údolí přímo přede mnou.

BONK! Šíp mě trefil rovnou do kříže a srazil mě na ledem pokrytou zemi.

Bolest a hlad. Moje hyperuzdravování se vyčerpalo. Vyhrabal jsem se na nohy a chystal zase rozběhnout, ale už po pár krocích jsem smykem brzdil, protože sníh přede mnou se pohnul.

To zvíře bylo velikánské, bílé a pomalu se šouralo po všech čtyřech. Nejdřív mě napadlo, že by to mohla být… tedy… nějaká arktická kráva? Ba ne, na krávu to bylo moc velké, mělo to malé uši, černý nos a dlouhý psí čumák…

Lední medvěd! Nic jiného to být nemohlo. Nečetl jsem o něm něco v té knížce o životě v přírodě, kterou jsem našel? Nedokázal jsem si vzpomenout. Ale nejspíš ne. Snad jsem tu kapitolu přeskočil, protože jsem byl přesvědčený, že nikdy nic takového nepotkám.

Nespoléhej na svůj předpoklad!

Rozhodně jsem zrovna neměl čas, abych si tu knížku četl teď, i kdybych ji měl s sebou – já jsem ji však nechal na svém ostrově pro další případné trosečníky, kteří by se na něm mohli ocitnout tak jako já. Jestli je tenhle masožravec stejně zuřivý jako oblejší verze v mém bývalém světě…

Medvěd otočil hlavu a zaměřil na mě černé oči. Schoval jsem meč a vylovil jsem luk a šípy.

Snad nějaký vydařený zásah, možná dva…

Natáhl jsem luk. Podívali jsme se s medvědem do očí.

Oči savce, právě takové, jaké mají zvířata, se kterými jsem se spřátelil na svém ostrově. Krávy a ovce. Teplé, vnímavé.

To, že někdo nevypadá jako ty, z něho ještě automaticky nedělá tvého nepřítele.

Medvěd se nehýbal.

Povolil jsem tah na tětivě.

„Tak dobrá,“ řekl jsem tiše. „Nechci tě zabít, a opravdu nestojím o to, abys zabil ty mě … Ale jestli uděláš jen krůček směrem ke mně…“

WHP!

Promrzlou nocí prokmitl šíp a zabořil se hluboko do mohutného medvědího těla.

To nebyl můj šíp! Už jsem přece sklonil luk. Střela přilétla z míst někde za mými zády – vypálil ji kostlivec, který mě pronásledoval.

„Frrmmf!“ Ze sněhobílého obra jako by vyrazil záblesk rudého světla, obrátil se proti mně a vyrazil šokující rychlostí.

„Hej, hej, hej!“ halekal jsem, pustil luk a bleskově odskočil stranou. „To jsem nebyl já! Já jsem přece vůbec…“

V tom okamžiku se prohnal kolem mě, schytal ještě jeden šíp, ale hned se zvedl na zadní a plnou vahou dopadl na kostlivce, který to měl rázem spočítané.

„Pane jo,“ zašeptal jsem a ohromeně přihlížel, jak mohutný arktický predátor nezdolatelnou silou ničí toho, kdo mu ublížil.

A já jsem mohl dopadnout stejně…

Kostlivec se vytratil v obláčku dýmu a medvěd se otočil zase mým směrem.

„No tak, hele,“ řekl jsem a zvedl povolený luk. „Nic proti sobě nemáme, že ne? Teď ses porval, protože ses musel bránit, to je v pořádku. Jsi naprosto neutrální, a protože je jasné, že neútočíš při pouhém pohledu do očí jako ti pošahaní endermani, vsadím se, že spolu můžeme docela dobře vyjít. Vlastně…“ Začal jsem šátrat v batohu po nějakém jídle. Žerou medvědi zeleninu a zrní?

„Nemáš hlad?“ zeptal jsem se. „Taky ti pomáhá jídlo, aby ses rychle uzdravil?“ Místo luku jsem vzal do ruky mrkev. „Promiň, nemám žádné maso ani rybu, ale…“ Udělal jsem krok k němu a podával mu nabídku smíru. „Mohlo by to stačit?“

Třeba bychom se mohli skamarádit, pomyslel jsem si, stejně jako s krávou Búú na mém starém ostrově. No to by byla paráda! Mít na svých cestách tohohle zlého hocha jako parťáka, byli bychom dvojka, se kterou by se muselo…

BANG.

BANG.

Do ledu mezi námi narazily dva šípy.

„Tak možná někdy jindy,“ křikl jsem přes rameno, protože už jsem znovu utíkal. Na okraj vymletého řečiště přiklapali dva kostlivci. Jak jsem se škrábal na protější stěnu strže, viděl jsem, že mě pronásledují ještě dvě zombie, pavouk a mlčenlivý klouzající se creeper.

Nemohl jsem spoléhat na to, že by mě zachránil další medvěd. Domyslel jsem si, že ty šípy byly určeny mně, ne jemu. Nezbývala mi jiná možnost než odtud zmizet, prchat směrem ke vzdálenému světlu a úpěnlivě doufat, že tam najdu záchranu.

Mezitím většina mobů pronásledování vzdala, a kdybych vydržel pořád běžet, zombie by se mnou nedokázaly držet tempo.

Kolem obličeje mi se svistnutím prolétl šíp a donutil mě podívat se odkud.

Z levé strany se blížil další kostlivec.

Ale byl to opravdu kostlivec?

Měl šaty. Tedy přesněji řečeno šedivé cáry navěšené na kostnatém těle. Tenhle mob byl nový a nečekaný, stejně jako lední medvěd.

A podobně jako šíp, který mi narazil do paty levé nohy.

„Cuuuooo tooo…“

Nemohl jsem pořádně mluvit a svaly jako by mi ztuhly. Na starém ostrově mě jednou čarodějnice pocákala lektvarem zpomalení. Tenhle šíp, jak se zdálo, měl přesně stejný účinek.

„Ahaaaleee nooo taaak!“ Jako bych byl nadrátovaný, ale stejně jsem se pokoušel vyhnout, když mi další šípy dopadly na stehno a na paži.

Vlekl jsem se, jako bych zrosolovatěl.

Už bylo slyšet zombie, které se ke mně šouraly, protože jim pomohl tenhle nový otrhaný kostlivec. Šlo o jejich týmovou spolupráci, nebo to byla jen opravdu mizerná shoda okolností?

Následující zpomalovací šíp hvízdl kolem mě, zapíchl se do sněhu a na jeho opeřeném dříku se začaly nadouvat šedivé bubliny.

Pořád se vyhýbej, nezastavuj se, upírej oči na přibližující se světlo!

Dostal jsem se tak blízko! Vypadalo to jako oranžová zeď, jež končila mnohem výš, než kam sahal kterýkoli z okolních kopců.

Nějaká sbírka pochodní? napadlo mě. Nebo osvětlený hrad? Proč ne, v tomto světě brnění a mečů. Hrad s dalšími lidmi jako já! Vybavenými brněním a připravenými hájit mě proti všemu, co proti mně tenhle ledový a do tmy zahalený kontinent může postavit.

Tak to musí být! říkal jsem si a cítil, jak ve mně narůstá naděje. Už jsem skoro tam…

Láva.

Konečně jsem se dostatečně přiblížil. Dost na to, abych zjistil, že ta zářivá stěna není nic než řeka roztavené horniny.

Štval jsem se celou tu cestu, kdy po mně stříleli šípy a mlátili mě, jen abych doběhl k něčemu, co je ve zdejším světě obdobou sopky.

Ohlédl jsem se po mobech, kteří už se znovu přibližovali.

„Ne, ne, ne!“ vzdychl jsem. „Co jiného se ještě může pokazit…“

V té chvíli jsem sletěl dolů.

Prostě jsem se propadl sněhem.

Žuchl jsem sebou doprostřed napůl zmrzlého jezírka na dně černočerné díry, jejíž horní konec byl zapadaný sněhem.

„Uf!“ zamručel jsem, protože mi bylo jasné, že zpátky nahoru se jen tak nedostanu. Byla tu přílišná tma a dohromady nic jsem neviděl. Zašátral jsem v brašně na opasku, abych vylovil pochodeň a umístil ji na stěnu, ale shora jsem zaslechl skuhrání a syčení přicházejících mobů.

KOPAT!

To nebyl žádný promyšlený nápad, čistě pudové řešení.

Kolikrát už jsem si zachránil život tím, že jsem se zakopal? Hned při první bitce se zombie na mém ostrově, a taky při poslední, když jsem se dostal do obklíčení a skoro zahynul v opuštěném dole.

Kopej, kopej, kopej!

Tak lopatu do ruky a pusť se do té tvrdé promrzlé hlíny.

Dolů! Kopat pěkně zešikma schodiště do hloubky.

Za sebou je pak uzavřít. A budu v bezpečí!

Na nejvyšší schod jsem upevnil pochodeň a obrátil se ke zdi z hliněných bloků.

„Docela dobré,“ řekl jsem nahlas. Dech se mi uklidňoval a myšlení naopak zrychlovalo. „Tohle jsem měl udělat hned na začátku, no ne? Tam na pláži. Vykopat si úkryt a do rána se v něm prospat. No problem.“

Po osvěžujícím zákusku (mrkvi a chlebu) jsem začal hloubit malou komoru o půdorysu tři krát tři bloky a vysokou zrovna tak, abych v ní mohl stát.

Neprospal jsem se.

Uklidni se. Mysli!

Kdyby mě mohli dostat, tak už by to udělali.

Hlasitější skuhrání, protivnější syčení.