Copyright © Otilie K. Grezlová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Otilie K. Grezlová, 2017

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-521-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-522-4 (mobi)

Tuto knihu věnuji dvěma dobrým duším.

Evě Francové za to, že kdysi pronesla větu,

která mě k jejímu napsání inspirovala.

A Janě Vlčkové, koňařce tělem i duší,

za dva z nepřeberného množství jejích zážitků,

které jsem do knihy nemohla nezařadit.

Ne všechny postavy a události v této knize

jsou smyšlené. Některé jsou velmi reálné,

takže podobnost postav či událostí

s těmi skutečnými opravdu není náhodná.

1. kapitola
ADAM

Začíná se od Adama

Jsem Adam. Adam Bendl.

Jinak AB. Ve škole mi říkali Abeceda.

Tady je můj profil:

Věk: 31 let

Vzdělání: učební obor s maturitou, automechanik

Zaměstnání: učitel (a spolumajitel) autoškoly

Záliby: sex, sex, sex, auta, sexsexsex, cyklistika, sex, trochu běžky, sex, sex

Jo, takovej jsem já. Chutný chlapec. Slušňák. Galantní. Samozřejmě k ženám a dámám všeho věku. Prostě baby se mi líbějí. Nejen platonicky. Já jim taky. Takže si můžu vybírat a o přízeň nemám nouzi.

Nevypadám nejhůř. Na výšku metr osmdesát. Na váhu devadesát. Nabušenej testosteronem. Když má někdo tu čest a zmáčkne mi musculus sartorius nebo musculus triceps brachii, tak zjistí, že nejsem žádná rozkynutá bečka, ale pořádně tvrdej chlap. Jo, fakt tvrdej. Někdy i ještě víc.

Ty latinský názvy mám od strejdy Ludvíka, tátova bráchy. Je ortoped ve špitále. Umí opravovat lidi. Slíbil, že to mám u něj jistý, kdyby. Přednostně. Proč ne. Já umím opravovat auta. Taky to u mě má jistý.

Co mě nebavilo a nebaví: učit se, učit se, učit se. Na rozdíl od… toho… no, protože mě nebavilo se učit, tak nevím, kdo s tím přišel. Ale třeba na rozdíl od našich. Myslím rodičů. A ségry. Jo, mám ségru. Ale vezmu to teda popořádku, ať v tom nenadělám binec.

Naši. Máma, táta, ségra. Máti Eva šéfuje knihovně zdejší guberniální univerzity. Kde k ní tohle město přišlo, bůh ví. Je od táty o pár let mladší – mluvím už zase o mámě. Snad letos – já to tak moc nevedu – by měla jít do důchodu. Nevypadá na to. I když je to moje máma, tak ji objektivně posuzuju jako kočku. Fakt, nebejt to moje máma, tak se za ní na ulici i ohlídnu.

Fotřík je v důchodu, celej život dělal konstruktéra. Děsná představa, pořád u jednoho podniku, akorát že se změnil vlastník a název, pořád stejná práce. Jo, je pravda, že prkno vyměnil za počítač. To by mi asi krutě hráblo. Už teď to mám pestřejší, od automechanika přes řidiče k učiteli autoškoly. Doufám, že je to jen další přestupní stanice. Táta se do důchodu děsně těšil, podle mě se ale seknul v odhadu. Řekl bych, že se nudí.

A ještě Hana. Hanička, Hančí. Jako moje ségra. Je o tři roky mladší a vyvedla se po rodičích, protože je studovaná. Doktorka. Internistka. Takže o moje zdraví se mi má kdo postarat. A udělala ze mě strejce. Nejdřív mě ty dvě její husopasky uctivě oslovovaly strýčku. Když něco chtěly, tak strýčínku. Pak strejdo. Potom Adame. A když si ze mě dělají prču, tak jsem Áďa. A když už mě jo chtějí rozpálit do běla, tak se důvěrně ptají, kde mám Evu. V ráji, tvrdím. Nebo taky v háji. Jak kdy. Nehledě na to, že mi stačí máti Eva.

Jo, a mám rád sex.

No a teď k tomu, jak vypadám. Když se člověk na někoho podívá, tak asi nejdřív na obličej. No, dobře, pro některý chlapy jsou při pohledu na ženský magnetem jiný místa, já jsem v tomhle konzervativní. Nemám vyhraněnej typ, to je podle mě blbost, musí mě zaujmout. Něčím. Třeba tím, že má trochu křivej nos, ale kdybyste ho narovnali, už to nebude ono. Já posuzuju každou babu komplexně s důrazem na detail.

Ale fakt nemůžu za to, že mám tvář něco jako klasická antika. Jednou jsem někde četl o klasickým obličeji, o poměru výšky čela, nosu a brady a šířky lícních kostí a nějak se do toho zamotaly ještě čelisti, tak jsem se s tím popasoval a ta tabulka na mě byla jak dělaná. Pro sichr jsem to ještě prokonzultoval s tátou, jestli nedělám někde botu – no, to jsem si dal. Jasně, klasická tvář, měl jsem pravdu. Jenže naši, a nejvíc Hančí, to pojali jako obrovskou šou a chechtali se tomu ještě za půl roku. Ke cti jim slouží, že to nikde jinde neventilovali, tak to zůstalo pod kobercem. Myslím, že už je jasný, jak vypadám.

Jen dodám, že k tomu ještě patří modré oči tak trochu jako Paul Newman, Robert Redford a Franco Nero dohromady a sytě hnědý vlasy. Nejsou ani kudrnatý, ani rovný. A je jich na dvě hlavy. Kvůli těm vlasům mně Hančí někdy nemůže přijít na jméno. Klidně bych jí kus dal, protože na ségru už jich tolik nezbylo a jako na potvoru je má rovný, takže s nima má dost práce. A já vlastně taky.

Jsme zkrátka taková normální rodinka. Fakt držíme při sobě, máme se rádi a neprovázejí nás žádný skandály. Na základce jsem naše asi trochu prudil tím, že mě nebavilo učení. Když mi dá někdo něco rozmontovat, já to zase složím a bude to fungovat ještě líp. V tomhle směru jsem byl strašně zvědavej. Cokoliv, co se hejbá, je z něčeho složený, to mě vrcholně zajímalo. Teď jsem si uvědomil, že možná proto mám tak rád ženský. Je to trochu podobný. Jo, abych nezapomněl, mám rád sex.

„Adame, uč se,“ nabádala mě máma. „Jaké máte na zítra úkoly? Podíváme se na ně spolu, jo?“

Někdy jsem jí udělal radost. Nakonec to obvykle dopadlo tak, že svižně spočítala rovnice, vyřešila slovní úlohy, napsala sloh, překlad z angličtiny i do angličtiny, zatímco já tiše seděl, nudil se a trpěl. Snažila se mě zkoušet z dějepisu, chemie a kdoví z čeho, a když jsem nevěděl, což byla tak polovina otázek, vypálila odpověď a ještě nějakej výklad přidala. Podezíral jsem ji, jestli si to neplete s účastí v nějaký vědomostní soutěži.

Přitom jsem se někdy i snažil, poslouchal jsem ji, co říká, abych si to zapamatoval a byl taky ve škole za hvězdu, ale druhý den – co druhý den, už před spaním – jsem zase nic nevěděl. Všechno mi to z hlavy hned vylítalo. Ovšem jak mám před sebou třeba hromadu koleček, spirálek, pružinek s tím, že to kdysi byl budík, tak za půl hodiny je z toho budík. Většinou. Tady si nemusím pamatovat nic. Jde mi to samo.

Pak přišla doba, kdy si pokračovatel rodu, tím myslím sebe, měl zvolit budoucí povolání. Nebo alespoň cestu k němu vedoucí. To tenkrát byli naši ve při, neb nemohli vymyslet, co se mnou. Pravda, na toto téma se mnou zapředli konverzaci a ke svý lítosti se jen utvrdili v tom, že do školních škamen ani omylem. Chci se něčím vyučit a makat rukama. Teda nejen, hlavu do toho samozřejmě zapojím taky. V tu dobu už jsem byl cvok do aut, nejvíc mě zajímaly motory. Dost jsem toho o nich věděl. Časopisy, internet, knihy, naši tenkrát žasli, že čtu. A že si to pamatuju! U večeře jsem jim zapáleně vykládal, jak pracuje katalyzátor, popisoval vstřikování paliva do motoru, jak je komplikovaná elektrická soustava – a oni byli absolutně mimo. Dokonce jsem měl pocit, že na ně mluvím nějakým jiným jazykem.

„Jak to, že toho o autech tolik víš?“ zeptal se přísně táta, skoro jako kdybych měl nějakej malér.

„Vzdělávám se. Průběžně po večerech, zatímco vy pracujete.“ Ne, opravdu jsem neřekl: „… zatímco vy se díváte na televizi.“ To bych musel žít v jiný rodině. Táta Zbyněk si nejraději četl tlustý knihy nebo různojazyčný časopisy a máma Eva dělala ty svý korektury. Přiznám se, že jsem to moc nechápal, to slovo už vůbec ne, a dost dlouho jsem si myslel, že říká kolektory. Jen jsem nemohl přijít na to, proč kolektura znamená, že civí do papírů a občas tam hrábne fixou a udělá nějakou muří nohu. Já jsem chápal jen kolektor.

V naší rodině totiž televize chyběla. Teda nechyběla. Jen se nepouštěla. A kdoví, jestli by vůbec ještě hrála. Naštěstí jsme v tomhle směru já i Hančí byli dostatečně saturovaný u babičky a dědy, takže jsme si v mateřský školce neudělali ostudu tím, že bychom tam poprvé viděli televizi a vyděšeně ječeli, jak tam ty maličký lidičky můžou žít. Je ale pravda, že Hančí na to doplatila. No dobrá, určitě nedoplatila, přeháním, jen neměla lhát. V osmičce se tak připravila o první lásku. Její spolužák bydlel kousek od nás a každý ráno na ni čekal na rohu. Zasvěceně se bavili o včerejším týví pořadu, no a když byly nějaký hokejový mače, tak to hluboce rozebírali. Jak to mohla Hančí rozebírat? Jednoduše. Ráno vždycky brnkla babičce a ta jí pověděla čtyři pět klíčovejch vět, absolutně použitelnejch a zasvěcenejch. A protože ségra měla hlavu, tak si je zapamatovala a pak je použila a vtipně obměňované točila dokola.

Na začátku devítky už ji to přestávalo bavit, pravda, babičku taky, přece jen by se někdy ráda podívala i na něco podle svýho gusta. A tak se Hančí rozhodla jít s pravdou ven. Soudila, že je-li jeho láska pevná, pochopí a odpustí. Nebyla. Už nikdy na ni nečekal, nikdy ji nepozdravil a nikdy na ni nepromluvil. Ségra to nesla statečně, ale odmítla se o tom bavit. Jen poznamenala, že si z toho vzala do života ponaučení. Bohužel nám dodnes neprozradila jaký.

***

A tak jsem se vyučil automechanikem. Ale podmínka byla s maturitou. Docela jsem si cenil toho, že ze mě naši nechtějí mít za každou cenu intoše nebo promovanýho inženýra. Já bych se fakt na nějaký další škole už zbláznil. Tak jsem na tu maturu přistoupil. Co jako? Budou to moje milovaný auta. Za tři roky jsem dostal výučák, přiznávám, zkoušel jsem našim vysvětlit, že by to mohlo stačit, ale… no dobrá. Ve čtvrťáku jsem teda zvládnul tu maturu. S odřenejma ušima. Ale dal jsem ji. No a největší gól teď je, že učím. Jsem učitel autoškoly a taky její spolumajitel.

„Navečeříš se s námi?“ doneslo se do mého pokoje a do mého rozjímání z kuchyně. Jo, na tuhle otázku reaguju spolehlivě. A rychle.

Ke stolu mě nezve manželka, přítelkyně či spolubydlící. Ten hlas patřil mojí mámě Evě.

A mám rád sex.

2. kapitola
EVA

Každý má svou posvátnou mantru

„Co tě trápí, drahá choti?“ zeptal se Zbyněk a odložil časopis i brýle na noční stolek. Můj muž mě prostě zná.

Seděla jsem v posteli, dodělávala korekturu posledních stránek docela pěkné detektivky, jenže místo toho, abych jela po řádcích jak blesk, jsem tupě zírala před sebe.

„Já už nechci děti,“ přiznala jsem.

„Nerozumím?“ dožadoval se bližšího vysvětlení.

„Pochop,“ podívala jsem se na něj zoufale. „Já už nechci mít na krku dítě v podobě třicetiletého chlapa. Chci být konečně zase sama za sebe. Dali jsme potomkům dobrý základ, nestydím se za ně a nebojím se, že nezvládnou život. Ale u Adama začínám mít skoro strach, že se na něm dopouštíme výchovného omylu. Měl by viset na krku někomu jinému anebo se umět postarat o sebe sám. Mám dojem, že na něm tímhle servisem pácháme chybu.“

Zbyněk se tlumeně uchechtl. „Jenže on dobrovolně nepůjde. To si piš. A upřímně – divil bych se mu.“

„Já vím, ty jeho argumenty ,levnější bydlení pro všechny, úspora energie, tepla‘ jsou neprůstřelné.“ Samozřejmě nám na bydlení i jídlo přispíval. Adam nebyl příživník. Vydělával si taky docela slušné peníze. Jenže podle mě to prostě není normální. Ne že by pořád trčel doma, měl svou partu, často s nimi trávil víkendy, měl skoro pořád nějakou dívku nebo paní, moc se nesvěřoval a mně role vyšetřovatele není vlastní. Jenže doma je absolutně nepoužitelný. Moje snahy naučit ho nějaké základy vaření, skamarádit se s automatickou pračkou, vysavačem a tak podobně se navzdory jeho technickému nadání nesetkaly s kýženým ohlasem.

„A nenapadlo tě někdy, že se třeba ženit nechce? Možná máme syna, kterému se líbí žít sám. Jako že nechce žít ve vztahu, chápeš? Vždyť se ho na to můžeme zeptat. Vždycky jsme preferovali otevřenou komunikaci, ne? A vedli jsme k ní i naše děti.“

„Ale já nechci, aby žil sám. Jo, promiň, dělej, žes to neslyšel.“ Plácla jsem blbost. Je to jeho život. Co mám komu dirigovat, byť vlastnímu synovi, jak má žít?

„Netrap se tím. Hlavní je, aby byl šťastný a spokojený. Kdyby ve svém životě chtěl mít ženu, tak ji dávno má. Stála bys snad o to, aby nebyl spokojený, ale měl ženu nota bene jen proto, že si to přejeme, teda že si to přeješ ty? Vezmi si, kolik lidí se muselo smířit s tím, že jejich dítě je gay nebo lesbička,“ snažil se mě utlouct argumenty Zbyněk.

„Taky se ale všichni nesmířili,“ naježila jsem se bojovně.

„A bylo jim to něco platné?“ uchechtl se Zbyněk vítězoslavně. „Nebylo.“

Měl pravdu. Jenže… No dobrá. Potlačím své opečovávací a kvočnovské pudy. To by ale znamenalo, že Adamovi přestanu poskytovat výhradní péči. A to by znamenalo… Ano, to by znamenalo, že jsem se držela své zásady mít v zásobě strategii, ještě lépe v množném čísle. Ale speciálně tuhle strategii si pěstuju jako nejvzácnější orchidej a čas od času jí věnuju maximální péči, takže je stále krásnější. Stále lákavější. Zářivější. Možná nastala vhodná konstelace hvězd, abych svou orchidej představila světu. Čímž myslím svého muže.

„Když už nic jiného, tak ber jako pozitivum,“ pokračoval Zbyněk, „že na základě těch potenciálních nevěst či jak je nazvat, s nimiž se uráčil nás seznámit, můžeme konstatovat, že náš syn má opravdu dobrý vkus.“

„Ještě jsi zapomněl dodat,“ neodolala jsem trochu si rejpnout, když si o to řekl, „že ten dobrý vkus pochopitelně zdědil po tobě.“

„Nezapomněl, jen jsem mlčel, protože jsem věděl, jak zareaguješ. Nezklamala jsi mě, drahá choti. Ale máš pravdu a to, že mám právě tebe, je toho přece důkazem, ne?“

„Díky za lichotku,“ líbla jsem ho na tvář a opřela si hlavu o jeho rameno. „Suma sumárum,“ vzdychla jsem, „bych to shrnula takhle: máme pěkného syna s dobrým povoláním i charakterem, jen se o sebe neumí postarat. Tady jsme pohořeli. A jestli si najde nějakou slečnu, s níž bude žít nebo si ji dokonce vezme, tak ti mám docela strach, aby záhy nepřišla svoji tchyni proplesknout.“

„Možná to vidíš moc černě,“ chlácholil mě můj muž a bohatýrsky si zívl. „Třeba bys byla překvapená, jak to všechno zvládne. On prostě jen nemá šanci nám to dokázat, víš?“

„A právě o to kráčí. Já bych mu ji strašně ráda poskytla,“ ožila jsem, ačkoliv ručička budíku poskočila na 23.25. „Tu šanci, myslím.“

Zbyněk mi dal pusu do vlasů. „Já mám dojem, že jsi o několik koňských délek před mnou. Je to tak?“

Opravdu mě má dobře přečtenou.

V pátek večer jsme si zašli se Zbyňkem do restaurace skoro pro VIP. Samozřejmě s odpovídajícími cenami. Bez rezervace ani omylem. Ale sám velký šéf je Zbyňkův někdejší spolužák.

Dala jsem si daňčí roládu plněnou slaninou, s hříbkovým přelivem, bramboráčky jsem odmítla, přála jsem si poloviční porci hranolků a trochu víc zeleninové oblohy než obvykle. Zbyněk zůstal věrný své tradici a poručil si jelení kýtu se švestkovou omáčkou a k tomu smažené bramborové šišky. Tohle jsme praktikovali od začátku našeho vztahu – zhruba jednou za měsíc do příjemné restaurace nebo kavárny a probrat, co se nám povedlo i nepovedlo, čím jsme si třeba navzájem nechtěně ublížili, najít cestu, jak v čem dál. Fungovalo to vždycky úžasně, člověk prostě mimo domov, byť sebeútulnější, má najednou jiný úhel pohledu.

„Tak povídej,“ vyzval mě Zbyněk, když číšník dolil víno a odnesl vzorně vyjedené talíře. „Jsem opravdu nelíčeně zvědavý, cos vymyslela.“

Můj muž občas používal takové nezvyklé obraty jako „nelíčeně“.

Usmála jsem se. „Vymyslela jsem doslova strategii. A mám prosbu: ať se ti bude zdát sebepraštěnější a sebešílenější, prosím tě mlč a vyslechni mě až do konce. Platí?“

„Platí. Hrob je proti mně žvanil. Budu mlčet. Pro jistotu mi pak řekni, kdy mohu zase použít dar řeči, jo?“ slíbil Zbyněk.

Nadechla jsem se a spustila. Trochu jsem se pousmála, zachytila jsem nenápadný Zbyňkův pohled na hodinky. Mrkla jsem na ně taky. Můj akurátní manžel mi pak sdělí, jak dlouho monolog jeho ženy trval. Bylo mi to jedno.

Po sedmadvaceti minutách jsem se odmlčela. Zbyněk daru řeči nenabyl. Zatím. Po chvíli položil svoji tlapu na moji ruku a stiskl. Cítila jsem teplo jeho ruky a to mě uklidňovalo. Měla jsem pocit, že zažívám nějaké mimoslovní spojení a po těle se mi rozlévalo příjemné teplo a uklidnění. Jasně, musí se tím vším, co jsem mu řekla, probrat. Nemůže mi dát odpověď okamžitě. Ani ji po něm nechci.

„Můžeš mluvit,“ špitla jsem.

Pustil mi ruku a do mě se skoro dala zima. Přiťukli jsme si a Zbyněk se mi zadíval do očí. „Víš, já nejsem pro dlouhé rozmýšlení a zvažování. Preferuju rychlá rozhodnutí. Poslouchal jsem tě opravdu pozorně. I když bych několikrát vyletěl a nesouhlasil, tak jsem si to všechno nechal projít hlavou. Sděluji ti, moje milá Evo, že v dlouhodobém horizontu máš pravdu. Naprostou pravdu. A i když bych z nejrůznějších důvodů měl výhrady, tak s tím souhlasím.“

Pozdě večer, když Zbyněk zhluboka a pomalu ze spánku dýchal (moje kamarádky se netajily tím, že mě nenávidí. Důvod? Zbyněk nechrápe, nikdy k tomu neměl sklony), jsem si s úlevou připomínala, k čemu jsme dospěli a na čem jsme se shodli. Přiznávala jsem si, že v tak hladký průběh jsem nedoufala. Považovala jsem to za zázrak.

„Až půjdeme do důchodu, tak to tady ve městě zabalíme a stěhujeme se někam do baráčku se zahradou.“ Kolikrát jsem to slyšela? Ani si nepamatuju. Můj muž to měl jako mantru. Samozřejmě jsem té mantře věřila a opakovala ji svým známým, naše děti ji znaly snad líp než vyjmenovaná slova. Proč taky ne? Byt prodáme, nějaké úspory máme, nic velkého nepotřebujeme, čtyři místnosti budou bohatě stačit, aby se člověk neserval uklízením a zbyl mu čas a elán na zahradu. Na pěstování kytek a zeleniny, zasadíme nějaké stromky a keře, třeba tam i budou, ta radost z úrody jahod, a jak voní a chutnají čerstvé ředkvičky, o rajčatech nemluvě… A taky budeme mít čas na koníčky.

Malý, hezký domeček někde poblíž, protože kraj, kde jsme žili skoro celý život a kde se nám líbilo, jsme měnit nechtěli, nehledě na to, že zrovna tak jsme nechtěli přijít o pár dobrých přátel. Dobří přátelé zrají, vyzrávají jako víno a je to proces. Nerostou na první švestce.

Samozřejmě jsem se pečlivě připravovala, abych – až se mantra stane skutečností – neztrácela čas, ale hned se chutě dala do díla. Byla jsem jako chodící zahrádkářská encyklopedie, nabušená – z legrace jsem tvrdila, že jsem „vytuněná“ – vědomostmi, protože pár let před důchodem se mou hlavní literaturou staly výhradně knihy s touto tematikou. V knihovně už jsem si vypůjčila snad kdejakou knihu a v počítači jsem měla složku s pečlivě utříděnými soubory, kam jsem doplňovala informace z internetu. A nejen doplňovala, já si je opakovaně četla a dokonce jsem si je i pamatovala. Pochvalovala jsem si, jak užitečně si bystřím paměť. Vida, bylo to k něčemu dobré.

„Co by sis přála k Vánocům? Co by sis přála k svátku, narozeninám…?“ ptával se Zbyněk, i když věděl, že ho nepřekvapím. „Prstýnek? Náušnice, náramek?“ předestíral přede mne lákavé nabídky, které mě zaručeně a spolehlivě oslovily ve třiceti i čtyřiceti, ale poslední roky jsem byla fádně trapná.

„Víš, viděla jsem v knihkupectví úplně novou knihu o pěstování cibulovin. Uznej, že nějaké tulipány, narcisy, hyacinty a ještě něco dalšího na pořádné zahradě prostě nesmějí chybět. A ty krásné fotky, jaké tam jsou, vůni hyacintů jsem doslova cítila…“

Pravda, diskutovali jsme i o zvířatech. Ne, farmu jsme nechtěli. Ale pejska určitě. Z útulku. Uděláme dobrý skutek. A tak se Zbyněk před dvěma lety vyděsil, když na obligátní otázku, co chci k Vánocům, jsem bez přemýšlení vypálila: „Obojek.“

Když se to vysvětlilo, tak přiznal, že v první chvíli ho napadlo, že chci naše intimní radovánky okořenit o sadomaso.

Čirou náhodou jsem totiž ve výloze obchodu s věcmi pro zvířata zahlédla fialový obojek. Miluju fialovou. „Zbyňku, taková švihlost jako fialový obojek se hned nevidí. Uznej, že tak úžasně dekadentní barva by šla k psovi každé barvy. Černá a fialová. Představuješ si? Bílá a fialová. Jo, vidím to. Šedivá a fialová. Bože, úchvatná kombinace.“

„A co když ten pes bude hnědý?“ zarazil mě v rozletu manžel. „To by mu taky šlo k pleti? Teda k chlupům?“

Zaváhala jsem. Ne, tahle barevná kombinace mě teda opravdu neoslovuje. Ale co, obojek prostě může být v záloze, ne? A tak mi Ježíšek přinesl k Vánocům jako hlavní dárek fialový obojek pro psa.

Nejen. On mi přinesl i jiný dárek. Za všechny prachy. Jenže mi hrozně dlouho trvalo, než jsem ho rozbalila.

3. kapitola
ADAM

Vzpoura se nepovoluje.
Jak kdy.

Život učitele autoškoly si asi většina lidí umí představit, však taky nějakou tou ctěnou institucí prošla. Ono to zase až takový vzrůšo není. Zato adrenalin jo. Kam se hrabou skoky padákem a různý jumpingy, kdo by si dal půlden v autě místo mě, pochopí, o čem mluvím. Odpočinu si, když povídám o pravidlech silničního provozu, pouštím videa, rozebíráme dopravní situace. Některý názory a návrhy řešení jsou tak strašlivý, že se nakonec bojím sednout do auta nebo jít domů pěšky. Co kdyby se takový exemplář opravdu vyskytl v našem městě?

Pak jsou jízdy. Není to brnkačka. Nervy mám napnuté. Předvídat, předvídat. Nejen to, co udělá další řidič v provozu, ale hlavně co udělá – nebo taky neudělá – náš frekventant. Upřímně přiznávám, že něco takovýho předvídat je výkon hodný Sibyly nebo kněžny Libuše. A myslím, že i ty by občas pohořely. „Na příští křižovatce odbočíte vlevo, odbočujeme z hlavní, takže musíme dát přednost protijedoucím vozidlům,“ dám instrukci a připomenu pravidla. Žáček se snaživě cpe do odbočovacího pruhu, ale protože jsem mu neřekl, že má dát blinkr, tak ho samozřejmě nedá.

„A co takhle směrovku?“ nabádám ho. Poslechne. Jede doleva, směrovka cvaká doprava. Pravidlo přednosti protijedoucím vozidlům je v tu chvíli zapomenuto, ještě že ovládám brzdy, jinak nás vzal trolejbus. Samozřejmě bych to schytal z první ruky. Občas se mi orosí čelo. Ačkoliv jsem nikdy nezjišťoval, který povolání jsou rizikový a nakolik, myslím, že by se do první desítky instruktor jízd v autoškole právem dostal.

Jasně, tohle povolání má i svý kladný stránky. Kamarádi mi závidějí neustálý přísun mladých slečen a paní, protože lidi si dělají řidičáky většinou kolem osmnácti let. Jenže tahle krevní skupina je pro mě pod zákonem. Až na výjimky, musím přiznat. No dobře, až na jednu. Výjimku. Zatím. Ne zatím. Doufám, že už nikdy. Zažertuju, zašpásuju, dávám si bacha, aby se to nemohlo vykládat jako sexuální harašení. On člověk už časem vycítí, s kým si může nějakou dvojsmyslnou slovní přestřelku dovolit a která slečna je netýkavka z marcipánu.

„Takže já bych to vzal od Adama, slečno,“ tady se obvykle slečna uchechtne, „ještě než vyjedeme. Kde je spojka, brzda, řadicí páka a podobně, to všechno víte nebo byste vědět měla. Ale co nevíte, to jsou pravidla chování v tomhle autě, kde spolu strávíme dost hodin.“ Když mám někdy v autě třeba dvě nebo tři děvenky, tím líp, vyřídíme to rychleji. „Za prvé, moje slovo je zákon. Zákon se poslouchá, vzpoura se nepovoluje. Tím chci říct, že budete plnit mé pokyny a rady. Pochopeno jest?“

Obvykle následuje přikyvování a já pokračuju. „Pořád si připomínejte, že jsou pravidla silničního provozu a vy je už znáte a musíte se jimi řídit. Musíte, ano?“ Chvilku počkám a znovu se nadechnu. „Zapomeňte na originální a kreativní řešení. Pravidla nepředěláte, iniciativa v tomhle směru rovná se cesta do rakve. Rozumíte?“

Jo, jo, panenky kývají hlavičkama a připomínají mrkací pannu, s kterou si hrávala a kterou zbožňovala naše Hančí. Po letech si pořídila takový mrkačky dvě.

Kývání mi nestačí, potřebuju zpětnou vazbu. „A teď mi řekněte, co jsem vám tu povídal.“ Když se dozvím bláboly nebo je odpovědí víceméně ticho, tak na mě procítěné povzdechnutí a zakmitání umělými řasami teda vůbec neplatí. Díky moc, do futrálu se mi nechce ani na sebekrásnějším koni. Natož ve zhuntované felicii, byť s krásnou slečnou po boku.

A tak hezky to, co jsem pověděl, zopakuju. Pomalu. Není toho moc, takže to zvládnu i já. Ne, nejsem takový sadista, abych to po slečně chtěl znovu memorovat. Vím, že podruhé už poslouchá.

„Za druhé, ptejte se. Proboha, ptejte se na všechno, co potřebujete vědět. Nejhorší je nevědět, ale myslet si a podle toho jet. Následky můžou být fatální a věřte mi, já si chci ještě užívat života. Za třetí. Tím, že se mnou budete na určitou časovou jednotku v uzavřeným prostoru, někdy budeme pouze sami dva, se nic nemění. Jasný?“ Tady vždycky udělám dramatickou pauzu, aby to hezky vyznělo a hlavně aby jim to v mozečku došlo. „Jsem instruktor autoškoly, vy jste frekventantka. Mým úkolem je naučit vás ovládat vozidlo tak, abyste se mohla po úspěšném složení zkoušek plnohodnotně zapojit do silničního provozu a neohrožovala sebe ani ostatní. Jiné vztahy nepěstuju, abych byl srozumitelnější. Mám to vysvětlovat nějak jinak?“ Nemusím. Výborně. S frekventanty rodu mužskýho tyhle štráchy odpadají.

Je to pořád dokola, už to umím zpaměti jako básničku, kterou se kdysi ve škole naučit byl výkon hodný zdolání Nanga Parbat. Jen tváře se mění. Nakonec tak rychle, že mi časem splývají. Když se ohlídnu, tak těch nezapomenutelnejch okamžiků je dost málo. Některé teda fakt stály za to.

Nedávno třeba Jindřiška. Zazobaná rodina, pracháči. Kde ty prachy měly původ, po tom raději nikdo nepátral. Tomu odpovídající životní styl. Všichni další byli pod. Jako pod nima. Oni nejspíš řídili tohle město jako loutkoherci. Nebo mafiáni. Ten jejich osmnáctiletej spratek jménem Jindřiška potřeboval řidičák. Prostě štempl.

Vrhla se na mě před kanceláří. „Potřebuju řidičák,“ štěkla. V životě jsem tu holku neviděl.

Mlčky jsem se na ni chvíli díval. „Řidičák, jasný? Potřebuju,“ opakovala a výrazně artikulovala, jako by mě měla za dementa a ještě k tomu nahluchlýho.

Usmál jsem se, jako by mi konečně došlo. „Dobrý den,“ připomněl jsem slušné vychování. Ani to s ní nehnulo. Vlastně hnulo, začala podupávat nohou. Nehodlal jsem se přerazit, abych jí splnil přání. „Račte se obtěžovat do vedlejší kanceláře, kde vám dají přihlášku i bližší informace, třeba tu, že budete potřebovat vyjádření svého obvodního lékaře,“ poradil jsem.

„Po žádnejch doktorech lítat nebudu,“ odsekla a potvrdila to protivnou grimasou, nejspíš chtěla naznačit, že je pořádnej tvrďák. Jestli ji používá často, tak zrovna tahle jejímu obličeji neprospěje. Přemýšlel jsem, jestli ji na to nemám taktně upozornit, ale usoudil jsem, že grimasu by vyměnila za ruční argument. A ten jsem odhadoval na sílu granátu. Ne, Adam Bendl se nikdy nechová násilnicky a ženu by neuhodil, leda snad v sebeobraně, kdyby mu šlo o život.

Pokrčil jsem rameny. „Jiná cesta v naší autoškole není. Děkuji vám za váš zájem, přeju příjemný den.“ Otočil jsem se a rázoval do učebny.

„Potřebuju řidičák,“ vyprskla panovačně na moje záda. Ani jsem se neotočil. Takovýhle typy mám opravdu rád. To jsem samozřejmě ještě nevěděl, kdo to je.

Netrvalo dlouho a tahle osoba se objevila v mý skupině. Teprve potom jsem zvěděl, s kým mám tu čest. Dokonce si mě kvůli ní zavolala druhá polovina šéfa.

„Adame, máme tady Jindřišku Vránovou,“ oznámil mi důležitě a čekal, co já na to.

Já samozřejmě nic. Vůbec nic mi to neříkalo. Protože pořád čekal, tak jsem jen tak prohodil: „No a? Vrána nebo straka, to je snad fuk, ne? Nebo sem vrány mají vstup zakázán?“

Spolušéf protočil panenky. „Kde žiješ, člověče? Ty neznáš Vránovy? No, ty Vránovy…,“ jako by se skoro bál označit je nějakým vhodným přívlastkem.

„Jo, místní mafie?“ ujistil jsem se. „No a co?“

Spolušéf by se mohl v protáčení panenek účastnit mistrovství.

„Zařadil jsem ti ji do skupiny i na jízdy.“

Začal jsem trénovat protáčení panenek a pomalu mi docházelo. Tu řachandu, která na mě štěkala, že potřebuje řidičák, jsem vlastně před chvílí zahlédl na přístupový cestě. Ale třeba je řeč o někom jiným. Třeba je to jen náhoda a ptáková Vránová je někdo jinej. Aha, není, už mi ji stačil vypodobnit.

„Hele,“ naježil jsem se. „U mě platějí stejný pravidla pro ptáky, savce i plazy.“ Vida, něco jsem si z tý školy přece jen zapamatoval. „Já žádnou primadonu nechci. A jestli ti na ní tak záleží, tak proč si ji nevezmeš sám?“

„Protože jsem ji zkrátka a dobře dal tobě. Ty máš oproti nám ostatním takový trochu salonní vystupování, to se nedá nic dělat. Tak aby to jako bylo na úrovni, chápeš?“

„Nechápu,“ přiznal jsem po pravdě. „Ale odkývu ti to jen proto, že jsi moje druhý já.“ Zaťukal jsem si na hodinky. „Jestli už nic nemáš…“

„Ne, nemám. A díky.“

Bože, co z něj udělá jedna vrána. Ještě že tu nepřeletělo hejno. Jestli mi Vránová byla nesympatická tenkrát, tak teď mi byla doslova protivná. Ale přiznám, že jsem byl zároveň trochu zvědavej.

A zklamanej. Přesně podle mých představ. Možná ještě horší. Zpovykanej spratek, zvyklej, že si před ním každej kecne na zadek. Přesně na tohle slyšeli ostatní ve skupině. Člověk měl až dojem, že k jejich nejsilnějším zážitkům v tomhle roce, ba možná v tomhle desetiletí, se řadí to, že směli absolvovat kurz autoškoly spolu s jejím veličenstvem (Vidět to máma, tak mi tam napíše velká písmena. Jenže k tomu děvenka nedorostla a nikdy se jí to nepodaří, jen to ještě neví.) Jindřiškou Vránovou. Tedy s Jenn, jak při vzájemným představování neopomněla podotknout.

S chutí jsem jí říkal Jindřiško. Ve skupině jsme si zásadně vykali, ale oslovovali se křestním jménem. Je to přátelský, ale má to mantinely. Několikrát mě opravila. „Jsem Jenn. D-ž-e-n, ano?“

„Ano, Jindřiško. Ale obávám se, že tohle je na moje IQ příliš náročný. Prostě to nezvládnu. Nebudete se zlobit?“

Jindřiška Džen přislíbila, že se zlobit nebude, ale podle jejího výrazu bylo jasný, že mi to jen tak neprojde. Docela jsem se těšil, co si na mě nachystá.

Pochopil jsem při první jízdě. Nevěděla si rady s nastavením sedačky. Podívala se na mě. „Pomůžeš mi, Adame?“

Aha, panenka si vybere svou daň. Přesto jsem se musel ohradit: „Jindřiško, proti oslovení křestním jménem nenamítám vůbec nic. Naopak. Ale tykání do pravidel nepatří. Tak si to laskavě zapamatujte.“

„Ano, Adame. Ale obávám se, že tohle je na moje IQ příliš náročné. Prostě to nezvládnu. Nebudeš se zlobit?“

Měl jsem dvě možnosti. Tvrdě vystupovat jako autorita, být macho. Nebo to přejít humorem. Nerad vystupuju tvrdě, a už vůbec ne jako autorita. Navíc jsem opravdu měl strašnou chuť se smát. A tak jsem se vůbec nepřemáhal a rozchechtal se jak blázen. Doslova jsem řval smíchy. Okamžitě se přidala. Byli jsme fakt jak blázni, smáli jsme se jak cvoci. Od té doby jsme spolu vycházeli perfektně, když jsme byli beze svědků, tak jsme si tykali.

Dokonce jsem se jí zeptal, jestli můžu být dvojsmyslnej. Prostě mi občas z pusy něco takového vylítne. Dávám si sakra bacha, ale tady jsem si myslel, že by mi to mohlo projít.

„Hm,“ utrousila a postranním pohledem mě sjela od hlavy k patě. S respektem, nebo snad s despektem?

„Zkus to,“ připustila. „Ale nebul, když nezaberu, jo? A se sexem to na mě taky nezkoušej. Já v tomhle směru kopu jinou ligu, chápeš?“

Moc jsem nechápal, o sexu jsem se přece ani nezmínil, ale přikývl jsem, ať si její veličenstvo myslí, že je po jejím. Jo, docela jsme se parádně trefovali jeden do druhýho. Nebyla to žádná slečinka, ale pořádně tvrdej chlap. Takovou jsem ji bral. Ty jízdy s ní byly opravdu osvěžující. Vlastně mě vozila po městě a okolí, byla dobře vyježděná.

Zkoušky zvládla bravurně, což mě nepřekvapilo. Ten od policajtů slintal, měla ho na háku a sakra dobře to na rozdíl od něj věděla.

Co mě ale šokovalo, že na závěrečným večírku otočila a rozdala si to se mnou. Ne jednou. Hned třikrát. Byla fakt dobře vyježděná.

Uvědomil jsem si, že mi chvíli trochu chyběla. Dokonce jsem se přistihl při myšlence, že s někým takovým bych možná vydržel i dýl než obvykle. A že by to mělo šťávu a grády. S ní se člověk nenudil. Ale protože jsem pragmatik a velkej chlap, bylo mi zároveň jasný, že by to nemělo perspektivu. Ona opravdu kopala jinou ligu. Ve všem. Nehledě na to, že představit ji našim jako moji… co moji? Přítelkyni? Potenciální nastávající? To jsem přesně nevěděl. Zato mi bylo jasný, že představit ji našim, tak si nejspíš potykají s pepinou. A aby mě představila ona rodičům? Představa k popukání. Jen do té chvíle, než by si mě podala nějaká jejich gorila. Ne, tuhle ženskou až si někdo uváže na krk… Koleduje si teda o pěknej dárek.

Naši by mě nejradši, teda hlavně máma, viděli jako spokojenýho fotra usazenýho s milující ženuškou a houfem uvřískanejch potomků. Tahle vize ale zatím v mejch krátkodobejch ani dlouhodobejch perspektivách jaksi nefiguruje.

Jedno ale musím našim přičíst jako plus: až na tu a tam nějaký narážky či náznaky na mě netlačili. Řekl bych, že se nám společně žilo dobře.

4. kapitola
EVA

Já měla sen…

Vté době jsem měla necelý rok do penze čili starobního důchodu, jak zní nepříliš pěkný oficiální název. Zbyněk si svůj život penzisty užíval azcela vážně si mi stěžoval, že si tak vůbec nepřipadá. Měla jsem dojem, že ho důchod aodříznutí od zaměstnání zaskočily víc, než očekával. Těšil se, že bude mít konečně dost času na to, aby vyřídil všechny resty, které ho pronásledovaly roky aroky, když chodil do práce ačasu moc nezbývalo. Měl dokonce vypracovaný seznam, co všechno musí dát do pořádku, co přerovnat, vytřídit, ba ivyhodit, opravit, prodat… akdyž na to ten čas konečně měl, nějak ztratil elán. Vypadal jakoby nešťastně, bezprizorně. Ze všeho nejvíc mi připomínal zatoulané štěně.

„Hele, Zbyňku,“ navrhla jsem mu vpátek večer, protože ovíkendu mělo být hnusně, „mohli bychom udělat pořádek vknihovně. Knihy jsou překrásná věc, ale jedině vpřípadě, že je nemusíš stěhovat. Amy se tomu stěhování stejně během pár měsíců nevyhneme, tak bychom si mohli udělat strejčka.“

Pokrčil levým ramenem, jeho typické gesto, když se mu do něčeho nechtělo. Dalším stupněm nesouhlasu bylo, že si přejel rukou po knírech. Nejdřív od nosu doprava, pak toutéž rukou doleva. Zkusila jsem přitlačit na pilu, abych se ujistila, jestli to stále funguje.

„Tak fajn, chvíli dopoledne, chvíli odpoledne, avneděli stím skončíme. Budu ráda, že alespoň něco bude vyřešené. Už otom mluvíme dost let, viď?“ usmála jsem se vstřícně aoptimisticky.

Můj muž vzdychl apohladil si knír. Pro vousaté jsem zkrátka měla vždycky slabost. Aať jsem vzpomínala, jak jsem vzpomínala, tak snad všichni kluci amuži apánové, snimiž jsem více či méně randila, měli na tváři nějakou tu mužnou ozdobu. Pravda, plavému (dnes trochu prošedivělému) úhledně pěstovanému Zbyňkovu kníru nesahal nikdo ani po paty. Ktomu sytě hnědé oči sřasami, pro které by ženské vraždily, ahustá kštice vlasů oněco světlejších vousu. Jistě, dnes už tak hustá nebyla aobjevily se šediny, ale celkově vzato to byl pořád pěkný chlap, který– abych tak řekla– docela úspěšně odmítal chátrat.

Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. „Ajak to chceš probírat?“ zeptal se téměř zmučeným hlasem.

„Hlavně rozhodně,“ vysvětlila jsem. „Dvě hromady. Jednu si necháme, druhou nabídneme zadarmo domovům důchodců aléčebnám atak podobně. Antikvariáty nic moc neberou. Uvidíš, jak nám to půjde od ruky, abudeme rádi, že něco už máme hotové,“ poplácala jsem ho chlácholivě po ruce apomyslela jsem si, že chlapi jsou fakt jako malé děti. Napadlo mě, že bych před Zbyňkem mohla zamávat nějakou odměnou, jako když chci, aby zvířátko šlo na místo.

„Avečer bychom se už vážně měli podívat na inzeráty na nemovitosti,“ pokračovala jsem. „Nemyslíš, že je čas začít? Může to nějaký měsíc trvat, než nám padne něco do oka,“ útočila jsem trochu. „Vždyť bys to tam mohl upravovat, přes týden bydlet, na víkendy bych jezdila za tebou, to se všechno hravě vyřeší, víš, jaká jsem schopná organizátorka. Třeba bych odtamtud mohla do práce idojíždět, podle toho, kde co seženeme.“ Udělala jsem si legraci sama ze sebe akoneckonců ize svého muže, který strašně trpěl, když věci jím naplánované doznávaly změn. Někdy náhodou, zhusta– pravda– mým zaviněním.

Nečinilo mi potíže plány upravovat, akce měnit, nahrazovat, překládat… Zbyněk to na rozdíl ode mě nestačil ani vnímat. Jemu dalo dost práce sipodobné změny už jen zapamatovat, spíš to zcela vědomě odmítal, protože tvrdil, že „nemá cenu si to ukládat do hlavy, když za hodinu bude zase všechno jinak“.

Zbyněk vypadal, jako by lehce ožil. Ulevilo se mi. Sice jsem měla trochu jinou představu, když on půjde do důchodu ajá ještě budu pracovat, ale musela jsem se srovnat srealitou, která se od představy dost lišila. Jako by lenivěl apřestával se zajímat ověci, na které by právě teď měl čas avlastně se na ně těšil. Vzpomněla jsem si na jakýsi výrok, že těšit se na něco poskytne člověku víc radosti, než když toho dosáhne. Stále víc avíc jsem nabývala dojmu, že se něco musí změnit, protože mi začal připomínat umanutého, znuděného, protivného spratka.

„Aco mám dělat, když jsi pořád pryč?“ zavyčítal nedávno.

„Zbyněčku, já nejsem pryč. Já jsem vpráci. Necítíš ten rozdíl?“

Zatvářil se vzdorně. „Jsem tu jak vězeň. Zavřený vbytě. Sám. Ty přijdeš kolem páté nebo ipozději, trochu uklidíš, někdy něco uvaříš na druhý den avětšinou si sedneš kpapírům. Když se tě zeptám, co vpráci, co je nového, tak se na mě skoro utrhneš, že tě nemám rušit.“

Zaťala jsem zuby apočítala. Do pěti, do dvaceti, do třiceti… Svým způsobem měl pravdu. Sice jsem byla vedoucí knihovny na univerzitě, ale když někdo zmých lidí omarodil, knihovna svýpůjční dobou třikrát týdně do šesti večer se zavřít nemohla. Aabychom naše úspory na baráček nevyčerpali až do dna, ještě jsem pracovala po večerech jako korektorka pro dvě nakladatelství. Ne, nebylo to na zbohatnutí, ani omylem. Alespoň jsem se ale snažila.

„Víš, co mě napadlo, Zbyňku?“ obrátila jsem se kjeho sveřepě aublíženě naladěnému obličeji. „Co kdyby sis někde našel nějakou brigádu? Zatím, než se odstěhujeme. Přijdeš mezi lidi, budeš mít povinnosti, nějaká koruna se vždycky hodí…“

Ajéje, to jsem si naběhla. Kdyby bylo umanutému spratkovi pět, šest, osm let, tak ho schutí proplesknu. Podíval se na mě znechuceně, až sodporem, jako bych ho mohla nakazit dýmějovým morem.

„Jednou jsem vdůchodu, tak jsem vdůchodu. Mám nárok odpočívat ane se dřít do úmoru jako ty,“ vyplivl uraženě. „To jsem zvědavý, jak to bude vypadat, až budeš důchodkyně ty. Řekl bych, že to vidím. Pořád vjednom kalupu. Zahrada, uvařit, uklidit, honem papíry, protože je jasné, že se těch přiblblých korektur nevzdáš. Můžeš mi říct, jak bude vypadat náš manželský život? Můžeš mi říct, jak vypadá teď? Vždyť na mě nemáš vůbec čas! Nezajímá tě, co dělám…“

Do prčic, Zbyňku, vždyť neděláš nic. Jak ti mám říct, že bys mohl někdy vyluxovat ty amožná iněco uvařit? Pro sebe? Já se najím vpráci akvečeři mi většinou stačí chleba sněčím. Můj muž byl prima parťák avmanželství nám to klapalo. Jen sním nějak neblaze zamával právě ten důchod. Zmého příjemného, vtipného, dobrosrdečného manžela se stával strašně protivný dědek. Adobře jsem věděla, že vtéhle situaci je naprosto zbytečné si sním otom chtít povídat.

Mlčela jsem. Považovala jsem to za nejrozumnější, co jsem mohla udělat. On naopak očima téměř žadonil, abych odporovala, namítala, vysvětlovala. Proč? No přece proto, aby se mohl vztekat arozčilovat, že nemám pravdu. Nechtěla jsem se dohadovat nebo hádat, určitě ne večer, abychom každý usínali ukřivděně. Do stále nepříjemnějšího ticha mi zazvonil mobil.

„Ahoj, Helenko, voláš jak na zavolanou,“ smála jsem se. „Tady tak trochu bouchly saze vkomíně atvůj telefon zafungoval jako deus ex machina. Jak žijete? Co nového?“

Helena aKarel byli naši letití přátelé. Bydleli na druhém konci města, ale hlavně byli hrdými majiteli krásné chalupy vhorách, které se nad městem tyčily. Abyli tak skvělí aúžasní, že jeden zpokojů patřil jen nám.

„Kdy přijedeme?– Jestli by Zbyněk mohl pár dnů Karlovi pomoct sobkladem podkroví? Tak osm, deset dnů?– Co kdybychom na víkend přijeli avšechno domluvili?“ Až jsem se lekla, když jsem si uvědomila, že bych tady byla tak osm, deset dnů sama aže bych se na to itěšila… To je za naše manželství poprvé. Radost vystřídalo něco jako smutek.

Všechno jsem to Zbyňkovi přetlumočila amodlila se, aby byl alespoň zpoloviny nadšený tak jako já. Viděla jsem světlo na konci tunelu. Ato nejlepší na konec– prý to vypadá, že tam bude jedna chalupa kprodeji. Jupííí!

Vpátek kvečeru jsme vystupovali zauta na Lhotce. Helena vyběhla zbaráku apadly jsme si kolem krku. Ne, nepotřebuju dovolenou umoře, nepotřebuju wellness ani relax, stačí mi Helena aKarel ajejich chalupa acítím se odeset let mladší.

„Ukaž, pomůžu ti,“ nabídla se Helena, protože chlapi už probírali pracovní problémy. „Polívka brčálnička?“

„Jasně, jinou neumím.“ Byla pověstná aoblíbená. Masový vývar se spoustou zeleniny ajátrovými knedlíčky anudlemi amnožstvím nasekané petrželové natě, celerové, libečkové ipažitky. Když polévka vychladla, její hladina se pokryla silnou vrstvou čehosi zeleného. Rybník Brčálníček. Ještě jsem vyndala hrnec spolotovarem na guláš, další den se ojídlo postará Helena. Takhle to fungovalo knaprosté spokojenosti dlouhé roky. Jo, aještě pekáč buchet. Polovina tvarohových pro Karla, zbytek povidlových pro Evu. Zbyněk se přiživí tu itam ajá si radši dám jablko. Amáme to.

„Povídej, co je to za chalupu. Jsem strašně zvědavá,“ zajímala jsem se nedočkavě.

„Nedivím se ti. Majitelé přijedou až zítra. Mohly bychom se tam jít projít, co říkáš? Kluci nás postrádat nebudou.“ Houkly jsme na ně, že jdeme ven aza chvíli jsme zpátky. Moc nás na vědomí nebrali.

Vydaly jsme se od jejich baráku do mírného svahu po silničce, která je zobou stran lemovaná starými horskými domky aza posledním stavením přechází vtravnatou pěšinu. Se zavřenýma očima bych ty domy mohla popisovat, tak dobře jsem je znala. Je to totiž část Lhotky, kterou považuju za nejkrásnější. Nad ní se táhnou pláně arašeliniště, kde včervnu kvetou plantáže narůžovělého rdesna hadího kořene, takže růžovo, kam se podíváš. Ani ty pověstné brýle nejsou potřeba. Nechybí tu atam jeřabina sostře vonícími bílými květy ana konci léta sjásavě rudými bobulemi. Na pláně navazuje mohutná hradba lesa.

Pod silničkou padá poněkud prudčeji svah do údolí, kde je centrum obce, takže zkaždého místa se otevírá fascinující výhled jak na celou Lhotku, tak na příkré kopce nad ní. Vprotějším svahu na druhém konci obce prosvítá mezi stromy nádražíčko aobčas je vidět vlak, jak supí tu do nížin, tu údolími stále výš adál. Trať se vine mnoha zákruty, jako by si sama se sebou hrála na schovávanou.

Přiznala jsem si, že jsem pořádně nervózní. „Který to je?“ vydechla jsem napjatě. Jeden hezčí než druhý, ale přiznejme si, že „každý jen tu svou má za jedinou“– ijá jsem tu měla svého favorita.

„Vydrž, dočkáš se,“ smála se Helena. „To víš, zázraky nečekej, nežiješ vpohádce. Ale myslím, že by vám to mohlo vyhovovat. Ahlavně byste to knám měli pár kroků.“ Jasně, ahned nasednout na kolo avydat se po nekonečně dlouhém návrší avzimě vede nedaleko běžecká magistrála… no, asi budu muset trochu slevit ze svých pěstitelských představ, ale vím, že se tady jablka urodí, irybíz aangrešt ataky vzemi něco vyroste… Helena měla pěknou zelinářskou ikvětinovou zahrádku askleník, tak to taky zvládneme.

Nervy mi pěkně drnkaly, když jsme se blížily na konec silničky. Navazující luční cesta vede zpovlovného kopce směrem kbrodu, khorské bystřině sumně naskládanými balvany pro dobrodruhy afortelným mostkem pro opatrné améně šikovné. Astojíme na konci. Helena se otočí čelem vzad, paží opíše kruh avyzve mě: „Tak si vyber.“

„Blázníš?“ vyjeknu, protože už jsem doslova vytočená. Jeden barák hezčí než druhý, ale přece jen ten jeden… Přiznávám, že jsem se na stará kolena zamilovala. Spadla jsem do toho po hlavě. Už několik let je to platonická láska. Miluju ho. Zbožňuju. Udělala bych pro něj první poslední. Závidím těm, kteří ho mají. Apřeju jim ho, protože zase až tak závistivá nejsem.

Ten poslední domek je přízemní se sedlovou střechou, na čtyři schody ke vchodovým dveřím asokny do všech světových stran. Co mě na něm fascinuje nejvíc, je vjednom nároží prosklený arkýř. To ven vybíhající zaoblení ruší kompaktnost stavby, která by bez něj byla až fádní, adává tušit sladké chvíle, které se varkýři dají trávit. Představovala jsem si tam velký jídelní stůl, ale taky možná dva obrovské ušáky apod okny dokola poličky sknihami. Prostě prostor pro co nejpříjemnější chvíle. Akdyž se na podzim za okny prohání vichr adéšť lepí na sklo opadané listí, když za okny duje severák avšude kolem je bílá tma, co může být krásnějšího než to ztepla, usazeni vušáku, pozorovat?

Okolní zahrada tak akorát, nějaké jabloně, třešeň, rybízy, angrešty, okrasné keře, na severní straně huňatý živý plot. Jo, od severu tu dovede pěkně ledově táhnout! Pár záhonů, skleníček. Apak udržovaný trávník. Jasně, Evo, tak se prober! Helena tě jen provokuje, protože ví. Zůstaň při zemi avybírej. Ale který?

Mávla jsem rukou ke Sněžence. To jméno měla nad vchodem. „Ne, ne,“ kroutila hlavou kamarádkou.

„Co třeba Meluzínka?“ zkusila jsem napodruhé. Roubenka na pěkném místě, ale bude chtít poopravit. Vyměnit pár trámů, střecha taky nic moc. Helena mě sjela odmítavým pohledem.

„Samá voda. Přeji si abude ti přáno. Třeba. Co by se ti tu líbilo úplně nejvíc?“ provokovala.

„Neštvi mě. Ty to víš.“

„Já vím, že to víš. Tak proč se bojíš? Chaloupko, čelem vzad.“ Popadla mě za rameno anasměrovala obličejem kmému snu.

„Neblázni,“ vydechla jsem avočích mě zaštípalo. „To myslíš vážně?“

„Hele, kočičko, taková mrcha, abych si zrovna vtomhle směru ztebe dělala legraci, nejsem. Abudu ti strašně moc držet palce. Snad se dohodnete. Já už jsem je zaháčkovala. Dokonce vás od vidění znají, jak tu někdy chodíte kolem. Jen mají jednu podmínku…“

Zatrnulo mi. Prostě nikdy není nic ideální. „Jakou?“

„Chtějí to prodávat přes realitku, víš, přece jen…“

„Kčemu by ti to bylo?“ užasla jsem.