Copyright © Ivana Andrews, 2021

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Ivana Andrews, 2021

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2021

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-503-5

1. kapitola

Petra po paměti sáhla po mobilu, zamžourala na zářící displej a – rázem byla vzhůru. Cože? Půl deváté? Nadzvedla se na lokti a zkontrolovala čas na budíku. Ne! V devět je porada, to nemůže stihnout. Jak to, že ji budík nevzbudil? Vždyť ho večer nařizovala. Fakt? Nařizovala? A večer? Přesnější by bylo říct nad ránem. Domů ji Vojta dovezl až ve dvě. A předtím… Ne, nemá čas přemýšlet o včerejšku!

Vyskočila z postele, a když v rychlosti zapínala kávovar, zrak jí sklouzl na zbrusu nový prsten s blýskavým kamínkem, který od včerejška zdobil její levý prsteníček. Vážně se včera zasnoubila? Tak trochu by spíš čekala opak – decentní a vlastně takový nenápadný rozchod: Čau lásko, jo, a příští týden nemůžu. Tak dobře, možná na kávu bychom zajít mohli, co říkáš? nebo tak něco. Zkrátka – poslední dobou to nebylo ono. Vojtěch měl málo času, chodil pozdě na schůzky, občas se na ni utrhl nebo ji zprudka odbyl. Pak se to snažil urovnat něžnostmi a drobnými dárečky, pravda, ale osten ublíženosti v Petře zůstával. A vůbec si nebyla jistá, jestli má jejich vztah perspektivu. A teď tohle! Jak ho to jen napadlo?

Ne, připomenula si znovu, nemá čas o tom přemýšlet. Otočila pákou sprchy na maximum. Při pohybu paží se prsten zase zatřpytil. Tak hodně štěstí v novém roce, Petro. Pěkně to začíná…

Porada už byla v plném proudu. Když se Petra plížila na volné místo u dlouhého stolu, šéfredaktor ji jen probodl pohledem, ale bez přerušení pokračoval. Petra se na něj nejistě usmála a lehce pokrčila rameny – doufala, že to šéf pochopí jako omluvu – a vklouzla na volnou židli vedle Alexe.

„Čau,“ vydechla téměř neslyšně.

„Čau. A šťastnej novej rok,“ naznačil několika pohyby. Petra spiklenecky zamrkala.

Zvedla palec, malíček natočila k zemi, pak narovnala prsty a přiblížila dlaň k ústům: „Jo, díky.“

Alex se potěšeně usmál. Petra bezděčně položila ruce na stůl. Prsten se provokativně zatřpytil, tak je zase honem složila do klína. Jenže Alexovi to neušlo. Šťouchl do ní loktem.

„No páni, co to je?“

Šéfredaktor zvedl oči od obrazovky počítače, šlehl pohledem jejich směrem, ale ani tentokrát se neodmlčel. Šéf se snad nikdy nenechá vyvést z míry. První porada v novém roce, nové úkoly, předsevzetí, blesklo Petře hlavou. Zatím nic konkrétního… Totiž, něco by se našlo: jsem zasnoubená… Sakra, jak se to stalo?

Upínala oči na muže v čele stolu, ale příliš nevnímala, co vlastně říká. Slova běžela kolem, lehce bzučela v uších a ztrácela se nepochopená kdesi v dálce. Náhle zarachotily židle, všichni vstávali. Konec? Už? Petra se probrala. No, jestli jí ušlo něco důležitého, Alex jí to řekne.

„Slečno Hájková,“ ozvalo se těsně vedle ní. Málem nadskočila. „Měla byste chvilku? Chci s vámi něco probrat.“

Cože? Petra sebou trhla. Jen ať to není něco, o čem mluvil… vyhodit ji snad nechce. Pravda, není to poprvé, co přišla pozdě na poradu, ale jinak… Svou práci dělá dobře, ne?

Nejistě přikývla.

„Zlom vaz,“ sykl Alex, mrkl na ni a jako poslední zmizel za dveřmi.

Petra vstala.

„Šéfe, já se moc omlouvám, že jsem…“

„Každý z nás prostě někdy zaspí, proto jsem vás tu nezdržel,“ mávl rukou šéfredaktor.

„Ne?“

Šéf povytáhl obočí a zakroutil hlavou.

„Chci vám říct, že jste šikovná. Jo, jste talent,“ pokýval hlavou. „Umíte přistoupit k tématu z nového úhlu. Dala jste svojí rubrice šmrnc.“

„Děkuju.“

Šéf se najednou zachechtal.

„Bylo chytré přidat k receptu reportáž s populárním kuchařem… grilování přímo u něj v zahradě. Moc chytré! Lidi pak mají pocit, že se toho účastní, že dokonce cítí vůni grilovaného žebírka…“ Šéfredaktor se znovu uchechtl. „A k tomu titulek: JAK NAKRMIT SVOU LÁSKU. Geniální!“ Odkašlal si. „Ale to jen tak na okraj, teď k věci. Co byste řekla stáži v zahraničí?“

Že je to můj sen, málem vyhrkla Petra. Hlavou jí zavířilo: co Vojta? Toho to určitě nenadchne. Zrovna teď, když… Instinktivně přetočila zásnubní prsten kamínkem do dlaně.

„Kde?“ zeptala se, aby získala čas.

„V Mnichově.“

Šéf na ni upřel pohled. Petra uhnula očima. Mnichov není tak daleko, letělo jí hlavou, mohla by jezdit domů. Možná. Asi.

„Dobře, rozmyslete si to. Ale moc neotálejte, zájemců budou mraky. Přihlášku vám pošlu v mailu.“

„Díky.“

„Mimochodem,“ podotkl šéfredaktor, „očekával jsem od vás větší nadšení. No, berte nebo nechte být. Já na vašem místě bych neváhal ani minutu.“ Petra otevřela ústa k odpovědi.

„Nemusíte mi nic vysvětlovat,“ mávl rukou, „jen to zvažte a dejte vědět, jak jste se rozhodla. A ještě něco. Nový úkol pro vás – už na druhé čtvrtletí. K výročí druhé světové války. Chtěl bych něco bez patosu…, něco osobního… Co kdybyste se podívala očima dnešních mladých lidí na osud těch, co byli totálně nasazeni?“ Rychle vzhlédl. „Říká vám něco totální nasazení?“

„Ano, totiž… jen to, co jsme se učili ve škole,“ řekla nejistě Petra.

„A co vás učili ve škole, smím-li se zeptat?“

Petra zalovila v paměti.

„Totálně nasazení neboli nuceně nasazení museli nedobrovolně pracovat za války v Německu pro říši,“ lovila v paměti a měla přitom pocit, že ji právě učitel zkouší před tabulí.

„Aspoň něco víte. A nejen v Německu, pro vaši informaci. Co dál?“

Pokrčila rameny. „Asi nic. Víc nevím.“

„Vidíte. A takhle to dopadne, když se zeptáte kohokoliv – a to ještě v tom lepším případě. Chcete se do toho pustit?“

„Kdybych chtěla s někým z těch lidí mluvit… Už asi nežijí, že? Dnes by jim bylo…“

„Devadesát šest,“ doplnil šéfredaktor. „To v případě ročníku devatenáct set dvacet jedna, který je nejznámější. Ale na nucené práce šly i mladší.“

Petra potřásla hlavou. „Dají se vypátrat? Existují nějaké seznamy?“

„Tohle je na vás, kolegyně. Obávám se, že v dnešní době to bude těžší než dřív. Ochrana osobních údajů, však víte. Ale jeden tip bych pro vás měl. Tím můžete začít. Jiří Brzobohatý. Je to vzdálený příbuzný mého kamaráda. Ročník devatenáct set dvacet čtyři.“ Přistrčil Petře přes stůl lístek s adresou a telefonním číslem. „Tak co, berete?“

„Jasně, že beru, šéfe,“ usmála se. „Kolik mám času?“

„Do konce týdne chci vaši koncepci a uvažujte o té stáži. Mnichov by třeba pomohl k… neotřelému pohledu na věc… tedy, ehm… svým způsobem.“

Petra vstala.

„Mimochodem,“ obrátila se ještě ve dveřích, „kdybych odjela na stáž, kdo bude psát o vaření?“

„To nechte na mně,“ šéf mávl rukou. „Však to někdo zvládne.“ A zaculil se. „Vlastně – rozmyslete si, kdo by to mohl být.“

2. kapitola

Alex vzhlédl od monitoru. „Tak co?“

„Co co?“ Petra se rozhodla dělat drahoty. Alex to pochopil a asi proto se taky rozhodl provokovat.

„No, začnu tím tvým úžasným prstýnkem, který tak špatně schováváš. Víš, že se po poradě nemluví o ničem jiném, než o tom, že ses nám zasnoubila?“

„A víš, že do toho nikomu nic není?“

Alex povytáhl obočí.

„Ani mně?“

„Tobě? No, snad trochu.“ Petra se pousmála. Když přišla do redakce Kaleidoskopu, byl to právě Alex, kdo se jí ujal – nakonec spolu seděli v jedné místnosti! A když se zbláznila do Vojty, byl to zase Alex, komu se svěřovala. Brala ho jako staršího bráchu.

Časem si uvědomila, že Alex vlastně není tak starý, jak se jí ze začátku zdálo, a že je do ní asi i trochu zamilovaný. Těch poznámek a vtípků, které musel vyslechnout od kolegů – nejprve o tom, jakou příležitost má Alex přímo pod nosem, potom o tom, jak si ji nechal uniknout… Ale nikdy se nenechal vyvést z míry, pořád se choval jako dobrý kamarád.

„A chceš si o tom promluvit? Když ten prstýnek schováváš, místo aby ses s ním chlubila…“

Petra zmínku o prstýnku ignorovala, řekla jen:

„Jo, ráda bych si promluvila.“

„U kafe v kuchyňce nebo dáme oběd?“ Kafe v kuchyňce bylo ideální k řešení drobných problémů a nesrovnalostí. Jenže okolo bylo až moc uší.

„Oběd,“ potvrdila Petra. „Je to na delší řeč.“

„Fajn. A teď to druhé. Co šéf? Průser?“ zeptal se Alex, ale přitom mu oči zajiskřily, jako by věděl něco víc.

„Ne, v pohodě. Počkej, otevřu si počítač. Víš, co mi nabídl? To neuhodneš! Stáž v Mnichově… Musím se podívat, o co jde,“ mumlala Petra s očima přilepenýma na monitor. Obrazovka se rozzářila.

Regionální deník Deutsche Morgen hledá mladé lidi z celého světa, kteří ukončili studium žurnalistiky nebo médií a mají zájem se v tomto oboru zdokonalit. Hlásit se mohou zájemci schopní plného nasazení a kreativního myšlení.

Program poskytuje vzdělání v široké paletě dovedností, které žurnalistika vyžaduje. To vše v rámci seminářů, workshopů a kurzů od profesionálů z redakce DM a od jejich korespondentů v kancelářích ve Washingtonu, v Moskvě, v Bruselu a Pekingu.

Stážisté jsou zahrnuti do inovativních, dlouhotrvajících projektů, za které již byli několikrát oceněni.

Petra málem nadšeně zavýskla. To je něco pro mě! Upřela oči na další text, upřesňující podmínky:

Rodilý (nebo plynně) anglicky mluvící uchazeč s pracovní znalostí německého jazyka;

Uchazeč musí mít již dokončený univerzitní titul v době začátku stáže;

DM preferuje uchazeče mající žurnalistickou praxi nebo lidi z oboru ekonomie, věd a IT technologií.

Stáž trvá šest měsíců. Nástup 1. února. Počet zájemců omezen.

Petra se ohlédla na Alexe. Usmíval se.

„Hele, že ty v tom máš prsty?“ vyhrkla.

„Možná jo. A co ty? Jdeš do toho?“

„Možná jo,“ oplatila mu Petra.

„Moc se nerozmýšlej.“

„To mi říkal i šéf. A ještě k tomu mi přidal úkol nějak originálně zpracovat…“

Alex se už zubil od ucha k uchu.

„Víš co? Moc se nesměj! Jestli odjedu, dostaneš po mně vaření!“

3. kapitola

Christina se zadívala do zrcadla a zašklebila se na sebe.

„Jó, holka, už to dávno není, co to bývalo, viď?“ zamumlala, pokrčila rameny, vzala do ruky kartáč na vlasy a začala se česat. Ta stříbrná barva vůbec není špatná, pomyslela si, co by za to jiné ženské v mém věku daly! A vůbec – co to je dvaasedmdesát? Maminka už oslavila třiadevadesáté narozeniny a táta je ještě o rok starší.

Zarazila se uprostřed tahu a ruka s kartáčem jí poklesla. Dceři Karolíně by letos před Vánoci bylo dvaapadesát, jejímu muži taky. A kdyby to do nich ten pitomec, co lovil pod sedadlem spolujezdce mobil, nenapálil, mohli tu ještě být. Petře bylo tenkrát jedenáct. V jeden jediný okamžik přišla o oba rodiče. Zbyl jen strýc Marek, jenže ten se zrovna zabydloval v Londýně, kam odešel za prací, a měl dost co dělat sám se sebou. A potom ona s Romanem, druhá babička s dědečkem neprojevili zájem. Popravdě – bylo to dobře. Petra byla Káje tolik podobná! Christina měla občas pocit, že je opravdu Petřina máma; jenom návštěvy hřbitova připomínaly, jak to vlastně je doopravdy.

Potřásla hlavou, jako by odtud chtěla vytřepat všechny chmurné myšlenky, a stříkla na sebe trochu parfému. V předsíni si oblékla vypodšívkovaný kabát a obula nízké kotníkové boty. Ještě kabelu. Rozhlédla se po bytě, nakoukla do koupelny, jestli nezapomněla zhasnout, a lehce za sebou zaklapla dveře. Venku se zhluboka nadechla chladného vzduchu. Už aby bylo jaro! U květinového stánku se naklonila k rozkvetlému tmavě modrému hyacintu. Kouzelná vůně!

„Vezmete si ho? Máme i jiné barvy,“ nabízela hned prodavačka.

Christina zaváhala. „Tak ano. Jdu na návštěvu, kytička uškodit nemůže,“ přikývla nakonec, koupila modrý hyacint, nechala si ho zabalit do papíru a zvolna vykročila přes park k penzionu pro seniory.

Už aby bylo jaro, napadlo ji znovu, aby se zase dalo chodit na procházky a jezdit na výlety. I když se o tu jarní krásu nemám s kým podělit, když Roman umřel… Jenom Petra mi trochu rozumí. Ale zase má málo času a teď volala, že možná odjede na nějakou stáž. Ovšem jaksi se zapomněla zmínit, že se zasnoubila…Kdybych neměla své zdroje, nevím nic. Kdy mi to asi hodlá oznámit? Ani jako malá přede mnou nemívala tajnosti… Christina zakroutila hlavou. Je to divné. O zasnoubení ani slovo, jenom o stáži. Něco není v pořádku …

Povzdychla si a vzala za kliku u dveří moderního domu s velkými okny a světlou omítkou. Ovanul ji slabý pach dezinfekce – pro někoho možná nepříjemný, ale pro ni to byla vůně, patřící k jejímu životu. Pracovala jako zdravotní sestra a teprve nedávno definitivně odešla do důchodu.

Pozdravila pár babiček šourajících se o holi nebo v chodítku po zářivě čisté chodbě a zamířila ke dveřím v přízemí, kde na cedulce stálo:

Marie Novotná – Vilém Novotný.

Zaklepala, ale nečekala na vyzvání a vešla do pokoje. „Ahoj, mami a tati. Jak se dnes máte?“

Sklonila se nad postel a políbila vrásčitou tvář spící matky a objala otce sedícího u stolu s lupou u očí.

„Zase luštíš křížovky, tati?“

Natočil tvář k polibku. „No jo, co mám taky dělat. S maminkou už si moc nepopovídáme. A na televizi vidím mizerně… kdyby tam náhodou bylo něco ke koukání.“

Christina se rozhodla otcova slova nekomentovat.

„Přinesla jsem vám banány. A taky tohle.“ Vybalila z papíru hyacint.

„Hmm, hezký. A kousek slaninky by nebyl?“ zabručel otec.

„Víš, že ti to doktor zakázal.“ Christina mrkla a vylovila z kabely ještě jeden balíček. „Na, ale ne abys to na mě řekl.“

Panu Novotnému zasvítily oči. „Já věděl, že mám tu nejlepší dceru na světě!“

„Tati, nejdřív půjdeme na procházku. A musíš se pořádně ustrojit, je hodně chladno.“

„Když to musí být.“ Pan Novotný pokrčil rameny a s obtížemi vstal ze židle. „Za slaninku s tebou půjdu.“

Christina navlékla otci tlustý svetr, pomohla mu obléknout zimník a podala mu hůl. Vyšli do zahrady před okny. Patřila k penzionu a v teplejších dnech tam bývalo dost živo, ovšem dnes pěšinky vystlané po okrajích hnědým tlejícím listím zely prázdnotou.

„Co mamka?“ zeptala se Christina, když zvolna kráčeli pod holými větvemi statného jasanu s černými pupeny a nastavili tvář vzácnému lednovému slunci.

„Není to dobré,“ zavrtěl hlavou. „Už to nejspíš nepotrvá dlouho.“

„Ty myslíš, že…“ Christina polkla knedlík v krku a pevně stiskla rty.

„Každý tam musíme, holčičko.“ Otec ji vzal za ruku. „Bude to pro ni i pro nás lepší. Je mi hrozně smutno, když ji vidím, jak ji myjí, přebalují, krmí…“ Odmlčel se. „Je to nedůstojné. Nechtěl bych skončit takhle…“

„Já vím. Ale stejně. Smrt je tak strašně definitivní. Možná se stane zázrak. Možná je ještě nějaká naděje, že se rozcvičí, že se to zlepší.“

„Není. Sama to dobře víš. Už s ní přestali cvičit. Hrozně u toho naříká.“ Otec si kradmo setřel slzu. „Ale co ty, Týnko?“

„Normálně, tati.“

„A Petra? Mihla se tady před Vánocemi, jenomže spěchala. Ten její na ni čekal venku v autě a ani ho nenapadlo, aby se přišel ukázat. Co je to dneska za chlapy?“

Christina mlčela, jen stiskla otci ruku.

„Vážně, co je ten její Vojta zač? Může se na něho spolehnout?“

Vojta je nafoukanej spratek, pomyslela si Christina, jenomže Petře popletl hlavu. A zasnoubila se s ním. Tohle si raději nechám pro sebe, táta nemusí vědět všechno.

„No, uvidíme, co se z něj vyklube,“ zamumlala vyhýbavě a vzala otce pod paží. „Ale mám novinku, tati. O Petře. Nabídli jí stáž v Mnichově. A má prý chystat nějaký projekt – příběhy lidí, kteří byli nasazeni na práci v říši.“

„Jó, to my s maminkou byli taky,“ zahučel otec. „I když každý jinde.“

Christina strnula.

„Vážně? Nikdy jste o tom nemluvili.“

„Ne. Nerad na to vzpomínám.“

„A ani s Petrou bys o tom nemluvil?“ vyhrkla Christina. „Třeba by jí to pomohlo.“

„Třeba,“ řekl otec, ale nezdálo se, že by mu na tom záleželo. Těkal očima kolem sebe a po chvilce dodal:

„Tvoje maminka si v té době psala deník.“

„Deník?“ vydechla Christina ohromeně. „A směla by si ho Petra přečíst?“

Starý muž potřásl hlavou a pak řekl neurčitě:

„Snad ano… tedy, jestli se najde…“

„Jak – najde? Ty nevíš, kde je?“

„Vůbec netuším, kam ho Mařenka zašantročila. Možná je někde mezi starými věcmi, co zůstaly v Brodu.“

Pohlédl na dceru. Má jí konečně říct pravdu? Po tolika letech. Otevřel ústa a… Ne, nemůže. Nemůže to rozhodnout bez Marie. Je to hlavně její tajemství. A Marie si ho zřejmě vezme s sebou do hrobu. Je pozdě. Nakonec, co na tom záleží! A je unavený. Strašně unavený, chtěl by si jen lehnout a spát.

„Půjdu do postele,“ řekl náhle.

„Už? Je ještě světlo.“

„Necítím se dobře, Týnko. Asi mě zmohla procházka. A zima.“

„Dobře, tati,“ Christina dovedla otce do pokoje, uložila ho do postele a dala mu pusu.

„Týnko?“

„Ano, tati?“

„Chtěl bych, abys věděla… tedy jestli najdeš ten deník, že tam jsou důležité věci… pro tebe. Já… jen… Chci, abys věděla, že tě opravdu miluju… vždycky jsem miloval,“ koktal stařec.

„To já přece vím, tati.“ Christina pohladila otce po tváři. „Zdřímni si, ano? Taky tě miluju.“

Otec ji uchopil za ruku a pevně stiskl. Pak stisk zeslábl a dýchání se stalo pravidelnější a hlubší. Usnul, pomyslela si Christina, jemně vyprostila ruku a přešla k vedlejšímu lůžku.

„Mami?“

Otevřené, ale nevidoucí oči bloudily po stěnách a stropu místnosti.

Christina vzdychla.

„Mami, už musím jít. Tak se tu mějte.“ Sklonila se, políbila matku na čelo, a než odešla, ještě otci urovnala přikrývku. „Přijdu zas pozítří,“ řekla a tiše za sebou zavřela dveře.

4. kapitola

„Hmm, nádherně to voní!“ Petra se naklonila nad talíř a s blaženým výrazem namotala na vidličku široké nudle.

„Mám hlad jako vlk,“ přikývl Alex a přisypal si na svou porci trochu parmezánu. „Takže – kde jsme to skončili? Tím pozváním na velkolepý novoroční oběd?“ zeptal se, než se pustil do jídla.

„Jo,“ Petra píchla vidličkou do vzduchu, „přesně. Snobárna. Umíš si to vůbec představit? Já byla zvyklá obědvat v kruhu rodinném, jak se říká, s babi Týnou a babi Maruškou a dědečky, když to ještě šlo – a teď: ‚Ráda vás poznávám… To je pan doktor XY, má velmi úspěšnou advokátní kancelář… a paní majitelka módního salonu…,‘ pitvořila se Petra. „Děs. Nejhorší noční můra, to ti povídám.“

„Chudinko moje malá,“ zamumlal Alex s plnou pusou.

„No a po obědě najednou Vojta zacinkal na sklenici a spustil, že by v tento významný den, kdy začíná nový rok a kdy před námi stojí nové výzvy, chtěl oznámit také jednu novinku. Otočil se ke mně, vzal mě za ruku a padl na kolena. Já jsem leknutím vyskočila ze židle a koukala asi jako…, no však víš, a dál už to bylo jako obvykle.“ Petra natočila levou ruku, kde se třpytil prsten.

„Nemohla jsi říci ne,“ konstatoval Alex suše a odložil ubrousek.

„Ne. To fakt nešlo. Ne před tolika lidma.“ Petra se trochu ušklíbla. „Zvlášť když jsou tak nóbl.“

„Jasně. Nechtěla jsi dělat scény.“

„Bylo to nefér. Zaskočil mě. A myslím, že zaskočil i své rodiče. Možná si postavil hlavu a udělal jim to natruc…“ Petra odstrčila zpola dojedený talíř, jako by ji při vzpomínce přešla chuť. „Vždyť vím, že ze mě Vojtův otec není nadšený a Vojtova máma mě přímo nesnáší.“

„Vyříkali jste si to?“

„Tak trochu. Večer jsme se spolu šli napít… a já se zmohla jen na otázku, jestli si je jistej. A zmínila jsem se o jeho rodičích – jak jeho rozhodnutí přijali. Viděla jsem přece, jak se jeho otec zarazil, a moje možná budoucí tchyně zrudla vzteky. Ale mohla jsem se splést, byla jsem trochu jako v transu – jenže – měla jsem pravdu. Než jsme vypadli, Vojta se chytl s matkou. Ošklivě. A pak i se mnou, když jsem mu řekla, že to uspěchal a že to byla podpásovka.“

„A co on na to?“

„Co myslíš? Urazil se. Jako vždycky, když mu řeknu něco, co mu nejde pod nos. Takže jsme na sebe štěkali… a k tomu pili, až jsme se opili, no.“ Petra se na potvrzení svých slov zhluboka napila vody. „Takhle jsem se zasnoubila. A dneska kvůli tomu přišla pozdě do práce.“

Alex se zamyšleně díval z okna restaurace. Mlčel. Po chvíli se tiše ozval:

„A… miluješ ho?“

„Asi jo.“ Petra zaváhala. Znovu si vzpomněla na posledních pár ne úplně vydařených týdnů, ale pak přivřela oči a vybavila si všechny krásné chvíle, které s Vojtou zažila. Jak ji na první rande vzal do ZOO a jak napodobovali grimasy zvířat, zalykali se smíchem a honili se jako puberťáci. Jak ji poprvé políbil pod rozkvetlou jabloní – strom už byl hodně starý, měl pokroucený kmen, ale květy obalily větve jako bílý závoj. Jabloň – nevěsta. Petře pokleslo srdce. Není teď taky nevěsta? Honem zaplašila představu sama sebe v závoji a ve svatebních šatech a vzpomínala dál – na horké letní noci plné milování, na dovolenou na vypůjčené jachtě, na lyžování v Alpách… Přikývla.

„Jo, asi jo,“ zopakovala. „Jenom to nemělo přijít tak najednou, bez varování a před tolika cizími lidmi… a měl mi o tom říct předem.“

„No, dobře,“ řekl Alex a tón jeho hlasu naznačoval, že nemá chuť už dál mluvit zrovna o tomhle. „A teď – co stáž?“

Petra se na něj zpříma podívala a oči jí zajiskřily.

„Čím víc o tom přemýšlím, tím víc chci jet! Je to bomba ze spousty důvodů! Nejenže se něco naučím, ale představ si,“ vykulila oči, „když to vezmu prakticky, kapesné je patnáct set euro! Vždyť to je víc než můj plat v redakci. Jasně, musím počítat s nějakými životními náklady, ale stejně – budu mít i na splátky hypotéky na byt!“

Odsunula prázdnou sklenici doprostřed stolu, pravou rukou si podepřela bradu a zamyšleně pokračovala:

„Jenom mi vadí, že babi Christina zůstane na všechno sama. I když – naštěstí – no, není přece nemohoucí stařenka a určitě to tady beze mě zvládne.“

„Už…?“ Alex ani nestačil domluvit.

„Jo, už o tom ví,“ skočila mu Petra do řeči. „Volala jsem jí a probraly jsme to. Byla nadšená snad ještě víc než já.“

„Takže? V čem je problém? Tuším, že…“

„Jo, Vojta. Největší problém je Vojta.“ Petra klesla hlasem. „Tomu se to určitě líbit nebude, to si piš. Když si mě okroužkoval, chce mě mít pro sebe, to je mi jasný. Fakt nevím… netuším, jak mu to mám říct.“

Alex se ušklíbl.

„Víš ty co? Pověz mu to stejným způsobem, jakým se s tebou zasnoubil. Prostě to na něj vybal, postav ho před hotovou věc: Miláčku, zítra odjíždím na stáž. Přijedu za půl roku, lásko. Měj se!“ napodobil vysoký ženský hlas.

5. kapitola

„Vojto. Co se děje? Proč jsi mi poslal esemesku, kde jsem? V redakci, kde bych byla.“

„Aha. Takže jsi zapomněla! Už před čtvrthodinou jsi měla čekat dole. Přijel jsem tě vyzvednout a trčím tady jako idiot!“

„A na co jsem měla zapomenout?“ Petra horečně pátrala v paměti. Že by koncert? Nebo divadlo?

„Jdeme k našim, máma má narozeniny. Je tak těžký si to zapamatovat?“

Poslední slova zařval tak hlasitě, že musela oddálit telefon od ucha. Pátravě se rozhlédla kolem, ale vypadalo to, že vzteklý výbuch slyšela jenom ona. Kruci, zaklela v duchu, úplně mi to vypadlo. Asi proto, že vůbec netoužím jít k Lindnerovým – po tom novoročním trapasu. A Vojtova máma má hned v lednu narozeniny? To je snad naschvál.

„Ale, miláčku, jenom jsem sháněla dárek, hned tam budu,“ zalhala pohotově.

Bože, co jsem to zas plácla, proběhlo jí hlavou okamžitě. Žádný dárek samozřejmě nemám.

„Ten už jsem dávno koupil,“ zabručel Vojta a znělo to skoro smířeně. „Sežeň aspoň nějakou pořádnou kytku. A dělej, dýl než pět minut nečekám!“

Petra si zhluboka si oddechla. Pro tentokrát ti to vyšlo, holka, pomyslela si, rychle se sbalila a rozběhla se k nejbližšímu květinářství.

Když otevřela dveře auta, Vojta ji sjel nasupeným pohledem. „Měli jsme přijet v pět,“ zahučel podrážděně, „bude ti trvat věčnost, než se převlíkneš.“

„Můžu jet přece takhle.“ Petra si zapnula si bezpečnostní pás. Vojtěch prudce sešlápl plyn a odsekl:

„To tedy nemůžeš!“

„Jak myslíš. Potom teda musíme jet ke mně.“ Petra se pevně chytla madla na dveřích a obrátila oči v sloup.

Potřebovala bych sprchu, pomyslela si, když se octla doma, a krátce zaváhala. Ale co, však Vojta počká. Rychle ze sebe strhala oblečení, vešla do sprchového kouta a trhla pákou baterie. Jen si nenamočit vlasy!

„Nojo, vždyť už jdu,“ zamumlala, když uslyšela opakované troubení klaksonu na ulici. Stříkla si za ucho trochu parfému, který dostala od Vojtovy matky k Vánocům, hned zalapala po dechu a snažila se přesladký odér rozehnat máváním rukou. „Tak, hotovo.“ Zběžně se prohlédla v zrcadle a popadla kabelku.

„No to je dost. Víš, jak nesnáším čekání,“ začal Vojtěch, sotva vklouzla do auta. „Kdybys… Co to je za smrad?“ začichal.

„Já vím, kdybych přišla včas, nemusela bych pospíchat a nepřijeli bychom pozdě. A ta voňavka je vánoční dárek od vašich. Nevoní ti?“ zeptala se Petra s nevinnou tváří.

„Hmm,“ zamumlal Vojtěch rozpačitě, odmlčel se a pak ostřejším tónem pokračoval: „Proč mi to děláš? Já přece vždycky chodím všude včas.“

„Fakt? Já si vzpomínám, že jsem na tebe párkrát čekala! Vlastně poslední dobou skoro pokaždé,“ odsekla Petra a sklopila zrcátko u spolujezdce, aby si na rty nanesla trochu rtěnky.

„Na důležité schůzky chodím vždycky včas.“

„Aha. Takže naše schůzky nejsou důležitý.“

„To jsem neřekl.“

„A co jsi teda řekl? Poslouchej se.“

Vojtěch jen stiskl rty a bez odpovědi zabočil do široké ulice s výstavnými vilami. Podřadil a nakonec prudce zabrzdil u kraje chodníku. Petře se smekla rtěnka po tváři a vytvořila široký rudý šrám.