Translation © Jaroslav Albrecht, 1972

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu JOHN BARLEYCOM

přeložil Jaroslav Albrecht, 1972

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-7543-378-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-379-4 (mobi)

1

Přihodilo se mi to všechno v den voleb. Za teplého kalifornského odpoledne jsem sjížděl ze své farmy do Měsíčního údolí, do malé vesnice, abych tam odevzdal svůj hlas „pro“ nebo „proti“ k celé řadě návrhů na úpravu zákonů v Kalifornii. Poněvadž bylo tenkrát horko, napil jsem se několikrát, než jsem odevzdal svůj hlas, a několikrát, když jsem jej odevzdal. Pak jsem se vracel přes pahorky porostlé vinicemi, jel jsem cestami vinoucími se pastvinami, a přijel jsem na farmu právě včas, abych se ještě trochu napil a navečeřel.

„Jak jsi hlasoval o úpravě volebního práva?“ ptala se Charmian.

„Hlasoval jsem pro.“

Překvapeně vykřikla. Musím připomenout, že jsem se v mladých letech, ačkoliv jsem byl horlivým demokratem, stavěl proti volebnímu právu žen. Ve svých vyzrálejších a snášenlivějších letech jsem je uznával bez nadšení za nevyhnutelný společenský jev.

„Tak proč jsi vlastně hlasoval pro?“ ptala se Charmian.

Odpověděl jsem. Odpovídal jsem rozvláčně. Odpovídal jsem rozčileně, a čím déle jsem mluvil, tím víc jsem se rozčiloval. (Ne, nebyl jsem opilý. Koni, na kterém jsem jel, právem říkali Povstalec a rád bych byl viděl, jak by opilý člověk dokázal na něm jet.)

A přece – jak bych to řekl? – měl jsem trochu v hlavě, byl jsem v dobré „náladě“, měl jsem malou špičku.

„Když ženy dostanou volební právo, budou hlasovat pro prohibici,“ řekl jsem. „Jenom ženy, sestry a matky, jen ty zarazí Démonu alkoholu hřebíky do rakve…“

„Ale já myslela, že s tím pánem jsi zadobře,“ skočila mi do řeči Charmian.

„Jsem, byl jsem, nejsem, nikdy jsem nebyl. Nikdy s ním nejsem míň zadobře, než když je se mnou a když se zdá, že jsem s ním nejvíc zadobře. Je to král lhářů. Je nejupřímnější z těch, kdo říkají pravdu. Je to vznešený chlapík, v jehož společnosti si připadám jako ve společnosti bohů. Je také ve spolku se Zubatou. Jeho cesta vede k čiré pravdě a ke smrti. Popřává nám jasné vidění i šálivé sny. Je nepřítelem života a učí nás větším moudrostem, než kam sahá naše životní moudrost. Je to zabiják se zkrvavenýma rukama a ničí mládí.“

Charmian se na mne zahleděla a hned jsem věděl, že se diví, odkud tohle vše mám.

Mluvil jsem dál, a jak říkám, byl jsem trochu v náladě. Všechny myšlenky v mém mozku byly na svém místě. Každá myšlenka se krčila ve střehu ve své malé cele, jako se krčí za noci vězňové, když se připravují na útěk. A každá myšlenka byla jasnou, ostře ohraničenou, neklamnou vizí. Můj mozek prozařovalo jasné, bílé světlo alkoholu. Démon alkohol měl záchvat pravdomluvnosti a vyzrazoval na sebe nejdůvěrnější tajemství. A já byl jeho mluvčím. Vynořovalo se mi množství vzpomínek z mého života a šikovaly se hezky za sebou jako vojáci na přehlídce. Mohl jsem si mezi nimi jen vybírat a volit. Byl jsem pánem svého myšlení, vládcem nad svým slovníkem i nad svou životní zkušeností, a mohl jsem neomylně vybírat jednotlivá data a sestavovat z nich své vyprávění. Démon alkohol dovede totiž takto svádět a lákat, probouzet v mozku hlodající červy myšlení, našeptávat osudné předtuchy pravdy a blýskat červenavými záblesky do šedi všedních dnů.

Nastínil jsem Charmian svůj život a vylíčil jsem, z čeho se v podstatě skládá má bytost. Nebyl jsem alkoholikem po předcích. Nenarodil jsem se s vrozenou biologickou predispozicí k alkoholu. V tom byla celá naše rodina normální. Sklon k alkoholismu byl u mne získaným návykem. A pečlivě jsem jej v sobě vypěstoval. Alkohol mně byl hrozně protivný – odpornější než jakýkoli lék. A ani teď ještě nesnáším jeho příchuť. Pil jsem jej jenom proto, že mě „povzbuzoval“. Ale od pěti do pětadvaceti let jsem tomu povzbuzování nemohl přijít na chuť. Dvacet let této nedobrovolné učební doby jsem potřeboval k tomu, abych donutil své odbojné tělo snášet alkohol, abych po něm zatoužil v srdci i v hloubi duše.

Načrtl jsem svá první setkání s alkoholem, vyprávěl jsem o svých prvních důvěrnějších stycích s ním, o opíjení i o tom, jak mi byl zase odporný, a stále jsem zdůrazňoval, co mě nakonec přece jen zdolalo – totiž snadný přístup k alkoholu. Nejenže jsem měl k němu vždycky přístup, ale v mém probouzejícím se životě mě k němu všechno přitahovalo. Jako kamelot, jako námořník, horník, jako tulák v dálných zemích, vždy, kdekoliv se muži sešli, aby si popovídali, zasmáli se, vychloubali se nebo si odpočali po otupující dřině dnů a nocí –, tu se vždycky sesedli u sklenice. Výčep byl obvyklým místem jejich schůzek. Tam se vždycky chlapi scházeli jako kdysi primitivní lidé u svých ohnišť nebo ohníčků při ústí jeskyň.

Charmian jsem připomněl domky na člunech v jižním Tichomoří, kam ji nikdy nevpustili, do kterých se kučeraví lidožrouti uchylovali před svými ženami, kde popíjeli a zpíjeli se a kam – stejně jako do posvátných stánků – byl ženám přístup zakázán pod trestem smrti. Jako mladík jsem se dík výčepům vyhnul úzkoprsému vlivu žen a pronikl do širého a volného světa chlapů. Všecky cesty vedly do výčepu. Tisíce dobrodružných, romantických cest se sbíhalo ve výčepu, a odtamtud zase vedly zpět do širého světa.

„To hlavní na tom je,“ končil jsem svou řeč, „že snadný přístup k alkoholu vzbudil ve mně i chuť na něj. Nestál jsem o alkohol. Posmíval jsem se mu. A přece jsem teď nakonec sám posedlý pijáckou vášní. Dvacet let bylo zapotřebí, aby se ve mně zahnízdila touha po alkoholu, a deset dalších, aby vzrostla. A výsledek toho, že jsem hověl této touze, je vše jiné, jen ne dobré. Povahou jsem dobrosrdečný a veselý. A přece, jak se jen dostanu do styku s Démonem alkoholu, hned trpím prokletím intelektuálního pesimismu.

„Ale,“ spěšně jsem dodal – a já vždycky něco úspěšně dodávám – „můj Démon musí dostat, co mu patří. Mluví pravdu. To je na tom to proklaté. Takzvané životní pravdy nejsou pravdivé. Jsou to životní lži, jimiž život žije, a můj Démon je usvědčuje ze lži.“

„Což životu neprospívá,“ poznamenala Charmian.

„Zcela správně,“ odpověděl jsem. „A v tom je právě to nejhorší peklo. Démon alkohol nás vede vstříc smrti. Proto jsem dnes hlasoval pro úpravu zákona. Probíral jsem se svým dosavadním životem a uvědomil si, že právě snadný přístup k alkoholu probudil ve mně i touhu po něm. Rozuměj, v jediném pokolení se narodí poměrně málo alkoholiků. A alkoholikem myslím člověka, který celým svým založením touží po alkoholu a je k němu hnán neodolatelnou mocí. Velká většina návykových pijáků se narodila nejen bez touhy po alkoholu, nýbrž se skutečným odporem k němu. A ani prvnímu, ani dvacátému, ani stému doušku se nepodařilo probudit v nich zálibu v alkoholu. Prostě se tomu naučili, jako se lidé naučí kouřit, ačkoliv je mnohem lehčí naučit se kouřit než pít. Naučili se pít, že měli snadný přístup k alkoholu. To ženy dobře znají – a doplácejí na to. Jak ženy, tak sestry i matky. Když půjdou hlasovat, tak budou hlasovat pro prohibici. A nejlepší na tom bude, že příští pokolení nestihne takové trápení. Nebude mít přístup k alkoholu, nebude tíhnout k alkoholismu, a tak nebude nikdy alkohol postrádat. Bude to znamenat bohatší život v dospělém věku pro chlapce, kteří se narodí a budou zdravě vyrůstat, a také bohatší život pro dívky, které se narodí a budou zdravě vyrůstat a spojí svůj život s životem mladých mužů.

„Proč tohle všechno nenapíšeš pro budoucí muže a ženy?“ zeptala se Charmian. „Proč to nesepíšeš, abys tak poradil ženám, sestrám a matkám, jak mají hlasovat?“

„Paměti alkoholika?“ ušklíbl jsem se, či spíš se ve mně ušklíbl Démon alkohol, protože tu se mnou seděl za stolem, třebaže jsem měl takovou příjemnou, filantropickou náladu – a to už je trik tohoto Démona, že dovede úsměv pozměnit v posměšek, aniž na to hned upozorní.

„Ne,“ řekla Charmian, nevšímajíc si drsnosti Démona, jak už se tomu mnoho žen naučilo. „Tys mi přece dokázal, že nejsi alkoholik, že jsi nepropadl drogám, piješ jen z návyku, jsi člověk, který se s tím Démonem seznámil tak, že se s ním po léta potýkal. Sepiš to a dej tomu název ,Paměti alkoholika‘.“

2

A než začnu, musím požádat čtenáře, aby mě provázel veškerou sympatií, a protože sympatie není nic jiného než pochopení, ať pochopí již na počátku i mě, i ty, o nichž píšu, a také to, o čem píšu. Předně – jsem jen příležitostný piják. Pro alkohol nejsem tělesně předurčen. Nejsem hlupák. Nejsem zvíře. V pití se vyznám od a až do zet a vždycky jsem pil s rozumem. Nikdy mě nemuseli nosit do postele. A nikdy se také nemotám. Zkrátka: jsem normální, obyčejný člověk a piju tak normálně a obyčejně, jak obyčejně lidé pijí. A v tom je právě to hlavní, co chci říci: píšu o tom, jak působí alkohol na normálního a obyčejného člověka. Nemám ani slůvka, jež bych napsal o mikroskopicky nedůležitém výstředníku, dipsomaniaku, nebo dokonce v jeho prospěch.

Zhruba vzato, jsou dva typy pijáků. Je tu člověk, kterého všichni známe, těžkopádný, bez fantazie, kterému červi opilství užírají mozek tak dlouho, až otupí; takový člověk chodí zpravidla široce rozkročen, má nejistý krok, často spadne i do příkopu, a když jeho extáze dosáhne nejvyššího bodu, pak vídává bílé myšky a růžové slony. Takový člověk je zpravidla předmětem vtipů v humoristických časopisech.

Druhý typ pijáků má fantazii, vidiny. I když je takový piják podroušen, přece si vykračuje zpříma a přirozeně, ani se nepotácí, ani neupadne, a vždycky dobře ví, kde je i co právě dělá. Není opilé jeho tělo, nýbrž mozek. Srší vtipem a rozplývá se v družnosti. Nebo vídá přízraky a fantomy, kosmické i logické, jež na sebe brávají tvar sylogismů. A když je v tomto stavu, setřásá ze sebe slupky nejzdravějších životních iluzí a těžko snáší železný obojek nutnosti, který svírá hrdlo jeho duše. V takové chvíli nabývá nad ním Démon alkohol největší moci. Pak se člověk snadno svalí do škarpy. Jaká však je to hrozná zkouška, má-li člověk stát zpříma na nohou, nevrávorat a myslet si, že v celém světě je pro něho jediná cesta k svobodě – totiž předvídání smrti. A u takového muže se probouzejí chvíle čiré logiky – o té později něco bližšího –, v nichž si uvědomí, že může poznat toliko neúprosný sled jednotlivých jevů, nikoli jejich smysl. A to je pro takového člověka nebezpečná chvíle. Tu se ocitá na cestě, jež vede dolů do hrobu.

Pak je mu všechno jasné. Všechno to zmatené pachtění po nesmrtelnosti je jen výrazem strachu, jež má jeho duše před smrtí, a je prokleto třikrát prokletým darem představivosti. Není v něm však touhy po smrti – člověk nemá odvahu zemřít, když nastává čas smrti. Takové myšlenky člověku nalhávají, že přelstí smrt, že dosáhne jakéhosi budoucího života, zatímco ostatní tvory tu zanechá temnotám hrobu nebo ničivému žáru krematoria. Avšak on ve chvilce své čiré logiky ví, že takoví lidé se obelhávají a chtějí se přelstít. Toto postihne všechny stejně. Nic nového není pod sluncem, ba ani, ne ta vytoužená hříčka chabých duší – nesmrtelnost. Avšak on to ví, a jen on, když stojí zpříma na nohou a nemotá se. Je složen z masa, vína a jisker, ze slunečního svitu a pozemského prachu, je pouhý křehký stroj, který smí být jistou dobu v chodu, pokud ho ošetřují doktoři bohosloví a medicíny, aby pak byl nakonec odhozen na smetiště.

Zajisté, toto vše je nemoc duše, nemoc života. Je to cena, kterou musí člověk nadaný představivostí zaplatit Démonu alkoholu. Pokuta, kterou platí hlupák, je nižší a snadněji se zaplatí. Hlupák se zpije do němoty, do bezvědomí. Spí tvrdým spánkem, a zdá-li se mu vůbec něco, pak jsou to jen mlhavé a nevýrazné sny. Avšak na člověka nadaného fantazií sesílá Démon alkohol neúprosné, hrůzné sylogismy čiré logiky. Takový člověk se dívá na život a na všechno v něm otráveným zrakem německého pesimistického filozofa. Prohlédá všechny iluze a přehodnocuje všechny hodnoty. Dobro je zlo, pravda je podvod a život je žert. Z výšin svého tichého šílení hledí s božskou jistotou na celý život jako na zlo. Žena, děti, přátelé – ti všichni se mu v jasném, čirém světle jeho logiky jeví jako šalba a klam. Zkoumá je a vše, co na nich spatřuje, je pouze jejich lakota, jejich chyby, jejich špína, jejich ubohost. Ti ho přece už nijak nemohou ošálit. Jsou to jen ubozí, nepatrní sobci jako všechny jiné bytosti lidské, jež se na chvíli třepetají v jepičí hodince života. Neznají svobodu, jsou hříčkou náhod, nejinak než on sám. Toto vše si uvědomuje. Je tu však jeden rozdíl. On to vše vidí, uvědomuje si to. On ví o své svobodě a je schopen předem vytušit svou smrt. Avšak toto vědomí neprospívá člověku, který je stvořen k tomu, aby žil, miloval a byl milován. A přece sebevražda, ať rychlá, či pozvolná, ať náhlý skon, či postupné vyprchávání života po řadu let, je cena, kterou Démon alkohol vymáhá. A nikdo z jeho přátel se neubrání této spravedlivé splátce, když lhůta vyprší.

3

Bylo mi pět let, když jsem se poprvé opil. Byl tenkrát horký den a tatínek oral na poli. Z domova mě poslali – bylo to asi půl míle cesty –, abych mu donesl džbán piva. „Dej pozor, ať to nevyšploucháš,“ napomenuli mě, když jsem odcházel.

Pokud se pamatuji, byl to pořádný džbán, nahoře hezky široký a bez víčka. Jak jsem se s ním plahočil, pivo mi šplouchalo přes okraj na nohy. A jak jsem se s ním plahočil, uvažoval jsem. Pivo je asi velmi vzácná věc. Když se nad tím člověk zamyslí, musí to být něco báječného a dobrého. Proč by mi ho jinak doma nedovolovali pít? Shledal jsem, že některé jiné věci, které mi dospělí zakazovali, jsou dobré. A tak i tohle musí být něco dobrého. Věřme jen dospělým! Ti už se v tom vyznají. A koneckonců, džbán byl příliš plný. Opíral jsem si ho o stehna a pivo šplíchalo ven na zem. Proč by mělo přicházet nazmar? Nikdo se přece nedoví, zda jsem je vypil nebo rozlil.

Byl jsem tak malý, že když jsem si chtěl trochu přihnout, musel jsem si se džbánem sednout a dát si ho na klín. Nejdřív jsem usrkl trochu pěny. Zklamalo mě to. Neshledal jsem v tom nic vzácného. Ta pravá chuť nespočívala patrně v pěně. A kromě toho – vůbec mi to nechutnalo. Pak jsem si vzpomněl, že dospělí, než se napijí, vždy odfukují pěnu. Ponořil jsem proto tváře do pěny a srkal jsem tekutinu pod ní. Vůbec nebyla dobrá. A přesto jsem pil. Dospělí přece vědí co a jak. Nebylo snadné zjistit, kolik jsem toho vlastně vypil, protože jsem byl malý a džbán v mém klíně velký a protože jsem pil s hlavou až po uši v pěně, co mi dech stačil. Polykal jsem to jako medicínu, hltavě a chvatně, jen abych už měl tu celou proceduru za sebou.

Otřásl jsem se, když jsem se zase vydal na cestu, ale pomyslil jsem si, že ta dobrá chuť se snad dostaví až později. Vyzkoušel jsem to ještě několikrát, než jsem ušel tu dlouhou půlku míle. Pak jsem se ale zarazil nad množstvím piva, které v džbánu chybělo, a vzpomněl jsem si, že jsem vídával, jak ustálému pivu přidělávají pěnu, vzal jsem proutek a míchal tím, co ve džbánu zbylo, až se pivo pěnilo zas přes okraj.

A tatínek nic nepoznal. Vyprázdnil džbánek; měl notnou žízeň, jakou mívají zpocení oráči. Džbán mi vrátil a dal se znovu do orání. Snažil jsem se jít znovu vedle koní. Vzpomínám si, jak jsem zakopl a spadl právě za jejich podkovami před radlici a jak tatínek strhl tak prudce opratě, že se koně na mě div neposadili. Později mi vyprávěl, že chybělo jen několik palců, a byl bych rozříznut vejpůl. Vzpomínám si také matně, jak mě tatínek odnesl ke stromům na okraji pole, zatímco se celý svět se mnou točil a vířil kolem mne a já pociťoval jen mrtvolnou mdlobu a vědomí hrozného hříchu.

To odpoledne jsem prospal pod stromy, a když mě tatínek pozdě večer probudil, bylo mně, malému chlapci, tak mizerně, že jsem se jen s námahou doklopýtal domů. Byl jsem vyčerpán, nohy mě tížily a táhly k zemi a v žaludku to tak bouřilo, že mi to znělo i v hrdle i mozku. Bylo mi jako člověku, který se napil jedu. Doopravdy – jako bych se byl otrávil.

V následujících týdnech a měsících jsem se pivu vyhýbal jako sporáku, o který jsem se jednou spálil. Dospělí mají pravdu. Pivo není pro děti. Dospělým nevadí. Ale dospělým také nevadí, když musí užívat pilulky nebo ricínový olej. Pokud jde o mne, mohl jsem se docela dobře obejít bez piva. A mohl jsem se obejít bez piva až do své smrti. Ale okolnosti rozhodly jinak. Kamkoliv jsem se později ve světě vrtl, všude na mně kýval Démon alkohol. Nemohl jsem mu utéci. Všecky cesty vedly k němu. A celých dvacet let jsem s ním musel přicházet do styku, přátelsky se vítat a nechat si to přecházet z jazyka do tváří, abych v sobě k tomuto darebáku vypěstoval oblibu.

4

Kmému dalšímu střetnutí sDémonem došlo, když mi bylo sedm let. Tentokrát mě má fantazie oklamala astrach mě donutil, abych se sním přece utkal. Naše rodina, jež stále ještě sedlačila, se přestěhovala na ranč, na drsné, smutné pobřeží San Mateo, ležící na jih od San Franciska. Tenkrát to byl ještě pustý azaostalý kraj. Slýchal jsem často, jak se matka chlubívala, že jsme starousedlá americká rodina, ane nějací přistěhovalí Italové nebo Irové, jako byli naši sousedé. Vcelém okolí byla kromě nás jen jedna jediná stará americká rodina.

Jednou vneděli ráno– jak aproč si už ani nevzpomínám– jsem se ocitl na ranči uMorriseyů. Shromáždila se tam kupa mladých lidí zrančů vsousedství. Kromě mladých tam byli istarší; popíjeli už od rána aněkteří znich už od večera. Morriseyovi byli velmi početná rodina abylo tam imnoho statných výrostků istrýců vtěžkých botách, měli notné pěsti ahrubé hlasy.

Pojednou začala děvčata křičet aječet: „Perou se!“

Nastal zmatek. Muži se vyřítili zkuchyně. Dva šedovlasí obři, zarudlí vtváři, se drželi vkřížku. Jeden znich byl Černý Matt, který, jak všichni říkali, zabil za svého života dva lidi. Ženy křičely už méně, křižovaly se nebo se chvílemi trhaně modlily, zakrývaly si oči apokukovaly mezi prsty. Ale já ne! Lze říci, že jsem byl nejpozornějším divákem. Snad jsem si tenkrát přál vidět tu podivuhodnou věc, jak bude člověk zabit. Najisto jsem však chtěl vidět, jak se chlapi perou. Velmi mě to zklamalo. Černý Matt aTom Morrisey se jen ksobě tiskli azdvihali nohy obuté do neforemných holínek, takže to vypadalo jako nějaký groteskní tanec. Byli na zápas příliš opilí. Pak se jich chopili ti, kdo je chtěli usmířit, aodvedli je do kuchyně, aby tam dotvrdili obnovené přátelství.

Brzy mluvili jeden přes druhého, hřmotili arámusili, jak to dovedou jen chlapi širokých plecí, větrem ošlehaní, když whisky zažene jejich zamlklost. Já, sedmiletý klučina, jsem měl srdce až vhrdle, tělo se mi chvělo napětím jako prchajícímu srnci anakukoval jsem jen zvědavě do otevřených dveří, abych se dověděl ještě něco víc onepochopitelném počínání mužů. Aobdivoval jsem Černého Matta iToma Morriseye, jak se sklánějí nad stolem, objímají se kolem krku apláčou přátelským dojetím.

Pitka vkuchyni pokračovala aděvčata venku začínala mít strach. Znala už, jak to při pitkách chodí, avěděla, že se stane cosi strašného. Prohlašovala, že při tom nechtějí být, až ktomu dojde, aněkdo navrhl, aby šly na veliký italský ranč čtyři míle odtud, kde si budou moci zatančit. Hned se utvořily párky, vždy hoch aděvče, ašlo se písčitou cestou. Každý hoch si vedl svou milou– avěřte, že isedmileté dítě dovede pozorně naslouchat avyzná se vmilostných pletkách svého okolí. Věřte, že ijá šel už jako chlapec se svým děvčetem. Dali mě do páru smalým irským děvčátkem, stejně starým jako já. Byli jsme tu jedinými dětmi, ale to nikomu nevadilo. Nejstaršímu párku mohlo být asi dvacet let. Byla tam děvčata sotva odrostlá, kolem čtrnácti až šestnácti let, ata šla se svými chlapci. My jsme byli zvlášť nezkušení, to malé děvčátko ajá. Vedli jsme se za ruce asem tam po příkladu starších jsem jí také ovinul ruku kolem pasu. Jenže se mi to nezdálo pohodlné. Ale byl jsem za tohoto jasného nedělního dopoledne na to velmi pyšný, jak jsem si vykračoval dolů po té dlouhé únavné cestě mezi písečnými přesypy. Ijá jsem měl přece své děvče abyl jsem tedy celým mužem.

Italský ranč vedli samí neženáči. Přivítali nás radostně. Nalili nám do sklenic červené víno avyklidili část dlouhé jídelny, abychom si mohli zatančit. Amladíci popíjeli atančili sděvčaty za zvuků harmoniky. Mně ta hudba zněla božsky. Nikdy jsem neslyšel nic tak báječného. Mladý Ital, který tu hudbu vyluzoval, se dal nakonec také do tance, ruce měl kolem pasu své dívky aza zády jí hrál na harmoniku. Mně se to vše ohromně líbilo; netančil jsem, jen jsem seděl za stolem avykulenýma očima jsem zíral na ten obdivuhodný rej. Byl jsem tehdy ještě jen malý chlapec avživotě toho bylo tolik, čemu jsem se ještě musel učit. Jak čas běžel, irští mládenci si začali nahýbat vína azavládlo veselí ipovznesená nálada. Povšiml jsem si, že někteří znich při tanci klopýtají, ba ipadají, aže si jeden znich dokonce odešel schrupnout do kouta. Avšiml jsem si také, že se některá děvčata zlobila achtěla odejít aže jiná se zase chichotala abyla svolná ke všemu, co se bude dít.

Když mě naši italští hostitelé chtěli počastovat vínem, jak to unich bývá zvykem, odmítl jsem. Dřívější zkušenost spivem mi stačila anechtěl jsem tu břečku pít, ani něco podobného. Naneštěstí jeden mladý Ital, Petr, šibalská duše, si mě všiml, jak tu sedím sám, adostal nápad: naplnil do půlky pohár apřistrčil mi ho. Seděl za stolem proti mně. Odmítl jsem. Tvář mu zpřísněla anabízel mi víno důrazněji. Tu mě pojal strach– strach, okterém musím říci něco bližšího.

Moje matka mívala své teorie. Předně houževnatě tvrdívala, že brunetky avšichni černoocí lidé jsou zrádní. Nemusím snad ani podotýkat, že moje matka byla blondýna. Apak byla přesvědčena, že příslušníci černooké románské rasy jsou lidé nesmírně popudliví, že se lehce rozpálí apak vraždí. Vpíjel jsem do sebe zjejích rtů výklady opodivnostech ahrůzách světa astále znova jsem ji slýchal tvrdit, že ten, kdo urazí Itala, byť ijen zlehka abez zlého úmyslu, může si být jist, že se mu pomstí aoplatí mu ranou dýkou do zad. To byla přesně její slova– „rána dýkou do zad“.

Ale přestože jsem si toho dopoledne přál vidět, jak Černý Matt zabije Toma Morriseye, nestál jsem oto, abych poskytl tanečníkům podívanou, jak nůž uvázne vmých zádech. Nenaučil jsem se tehdy ještě rozeznávat fakta od teorií. Věřil jsem matčiným výkladům oitalské povaze. Kromě toho jsem měl jakous takous mlhavou představu oposvátnosti pohostinství.– Ateď tu byl zákeřný, vzrušený apo vraždě toužící Ital, nabízející mi pohostinství. Poučil mě, ajá tomu věřil, že mě bodne, když ho urazím, právě tak jako kůň kopne vždy toho, kdo ho dráždí, adostane se přitom příliš blízko kjeho kopytům. Aco víc, tenhle Ital Petr měl právě tak hrozné černé oči, ojakých mi matka vždy vyprávěla. Ty oči se lišily od všech očí, jaké jsem až dosud poznal, od šedých, modrých asvětle hnědých očí příslušníků naší rodiny iod bledých, pomněnkově modrých očí Irů. Možná také, že se Petr už trochu víc napil. Jeho oči prostě černě svítily ajiskřily čertovinou. Vypadaly záhadně, cize, ajak jsem mohl já, sedmiletý chlapec, prohlédnout jejich rozpustilost? Spatřoval jsem vnich náhlou smrt, arozpačitě jsem víno odmítl. Tu se výraz jeho očí změnil. Zpřísněly apřímo poroučely, když mi přistrkoval sklenici svínem.

Co jsem měl dělat? Od té doby jsem už častěji stál tváří vtvář smrti, ale nikdy jsem nepoznal před ní takovou hrůzu jako tenkrát. Přitiskl jsem sklenici ke rtům aPetrův pohled zvlídněl. Viděl jsem, že mě nezabije, aspoň ne hned. Ulevilo se mi. Svínem však bylo jinak. Bylo to laciné mladé víno, natrpklé anakyslé, ze zbytků aodpadků vinic abeček achutnalo mnohem hůř než pivo. Odporný lék je možno užít jen jedním způsobem– polknout jej. Atak jsem to tedy také udělal stím vínem. Zvrátil jsem hlavu nazad apolkl. Musel jsem polykat ahltat ten jed– pro mou dětskou sliznici idětské útroby to byl totiž doopravdy jed.

Když si teď na to vzpomínám, uvědomuji si, jak Petr tenkrát užasl. Naplnil zpola druhou sklenici apřistrčil mi ji přes stůl. Strnulý strachem azoufalý nad osudem, který mě potkal, obrátil jsem ji do sebe jako tu první. To už bylo ina Petra trochu mnoho. Musel se pochlubit tím zázračným chlapcem, kterého objevil. Přivolal Dominika, mladého Itala sknírkem, aby se šel také podívat. Atentokrát mi již podal plnou sklenici. Člověk udělá vše, jen aby přežil. Vzchopil jsem se, přemohl strach, který mi stoupl až do hrdla, aspolkl jsem tu břečku.

Dominik dosud nikdy neviděl dítě tak hrdinské ražby. Ještě dvakrát naplnil sklenici vždy až po okraj apřihlížel, jak mi víno mizí vhrdle. Atu už mé výkony začaly budit pozornost. Obklopili mě italští dělníci středních let istaří sedláci, kteří neuměli anglicky anemohli tančit sirskými děvčaty. Byli osmahlí avypadali divoce, měli opasky ačervené košile, ajá věděl, že mívají při sobě nože; ti mě obklopili jako sbor pirátů. APetr iDominik mě jim ukazovali jako na divadle.

Kdybych nebyl měl tolik fantazie, kdybych byl hloupý akdybych šel tvrdohlavě svou cestou jako mula, nikdy bych se byl nedostal do takové bryndy. Achlapci iděvčata tancovali, atak nebyl nikdo, kdo by mě byl zachránil před mým osudem. Kolik jsem toho vypil, nevím. Vzpomínám si jen, že jsem prožil celé věky strachu uprostřed té vražedné tlupy aže ke mně po holých prknech vínem nasáklého stolu putoval nekonečný počet sklenic rudého vína, které procházely mým pálícím hrdlem. Ať bylo víno sebešpatnější, nůž vzádech by byl horší, ajá chtěl zůstat naživu za každou cenu.

Když si na to vše teď vzpomínám jako zkušený piják, vím, proč jsem se tenkrát nezhroutil votupělosti na stůl. Jak jsem řekl, strach mě zcela zmrazil aochromil. Jediný můj pohyb byl ten, kterým jsem udržoval vchodu nekonečné procesí sklenic, jež putovaly kmým rtům. Byl jsem přiotráven astal jsem se nehybnou jímkou toho množství vína. Leželo nečinně vmém žaludku astrach ho zbavil činnosti. Byl jsem příliš přestrašen ina to, abych zvracel. Atak se ten celý zástup Italů na mne díval apodivoval se zázračnému dítěti, jak chladnokrevně polyká víno jako nějaký automat. Nevychloubám se, když si dovolím tvrdit, že nikdy neviděli nic podobného.

Nastal čas odchodu. Opilé kousky mladíků přiměly většinu střízlivějších dívek, aby naléhaly na odchod. Ocitl jsem se udveří se svou dívenkou. Nezažila to co já, abyla proto střízlivá. Líbil se jí potácivý krok mladíků, kteří se snažili jít po boku dívek, azačala je napodobovat. To se mi zdálo velmi zábavné azačal jsem se také opile motat. Jenže ona vsobě neměla víno, které by ji povzbuzovalo, kdežto mé pohyby mi hned vháněly páru do hlavy. Už na počátku jsem opilé hochy napodobil přirozeněji než ona. Po několika minutách jsem žasl sám nad sebou. Viděl jsem mladíka, jak se několik kroků potácel, pak se zastavil uokraje cesty, utkvěle se zahleděl do příkopu atěžce, patrně po nějaké hluboké úvaze, tam spadl. To mi přišlo strašně ksmíchu. Doklopýtal jsem se až kpříkopu achtěl jsem mermomocí zůstat stát na jeho okraji. Vzpamatoval jsem se až na jeho dně, když se mě několik polekaných děvčat snažilo vytáhnout ven.

Od té chvíle jsem si už nechtěl hrát na opilého. Už mě to nebavilo. Slzy mi zaplavily oči aširoce rozevřenými ústy jsem lapal po vzduchu. Zkaždé strany mě vedlo jedno děvče za ruku, ale nohy jsem měl jako zolova. Alkohol, který jsem vypil, bušil mi vmozku ivsrdci jako palice. Kdybych byl nějaké nedochůdče, jsem si jist, že by mě to bylo zabilo. Teď vím, že jsem tenkrát byl blíže smrti, než si ustrašená děvčata dovedla pomyslit. Slyšel jsem, jak se mezi sebou hádají oto, kdo to zavinil; některá plakala nad sebou, nade mnou inad tím, jak se hoši ostudně zachovali. Mě to ale nezajímalo. Dusil jsem se, lapal jsem po vzduchu. Chůze mě hrozně namáhala. Atím víc, že jsem při ní musel dýchat. Avšak dívky mě nutily do chůze adomů byly ještě čtyři míle. Čtyři míle! Vzpomínám si, jak jsem zamlženýma očima spatřil před sebou vnesmírné dálce můstek přes cestu. Ve skutečnosti nebyl dál než sto stop. Když jsem kněmu došel, klesl jsem, zůstal ležet na zádech atěžce oddychoval. Děvčata mě chtěla zdvihnout, ale já se nemohl ani pohnout ajen jsem funěl. Jejich ustrašené výkřiky přivolaly Larryho, opilého sedmnáctiletého mladíka, aten se mě pokusil přivést kvědomí tím, že mi skočil na prsa. Jen matně si vzpomínám, jak se děvčata do něho pustila ajak ho ode mne odtáhla. Apak jsem už nevnímal nic; teprve později jsem se dozvěděl, že Larry se skutálel pod most atam přenocoval.

Když jsem přišel ksobě, byla už tma. Nesli mě vbezvědomí čtyři míle apak mě uložili do postele. Byl jsem nemocné dítě, apřestože mé srdce imozková tkáň byly vyčerpány, stále jsem upadal do deliria blízkého šílenství. Všechny hrůzy avšechno běsnění se rozpoutalo vmém dětském mozku. Nejhrůznější vidění jsem pokládal za skutečnost. Viděl jsem vraždy avrahové mě pronásledovali. Naříkal jsem, zuřil apral jsem se. Moje utrpení bylo nesmírné. Kdykoli jsem se probral zdeliria, slyšel jsem matčin hlas: „Ale ten dětský mozek! Vždyť ten chlapec přijde orozum!“ Akdyž jsem zase upadl do deliria, pronásledovala mě ta myšlenka dál: viděl jsem, jak mě zavřeli do blázince, jak mě ošetřovatelé bijí ajak okolo mne třeští šílenci.

Kdysi se mi do mladé duše hluboko vrylo vyprávění dospělých odoupatech neřesti včínské čtvrti San Franciska. Ve svém deliriu jsem proputoval tisícem takových doupat, hluboko pod zemí jsem byl zavřen za železnými dveřmi azmíral tisícerou smrtí. Kdykoliv jsem se setkal sotcem, který sedel vtěchto podzemních kobkách ahazardně hrál sČíňany ovelké sumy zlata, tu vždy, co jsem říkal vhněvu, vyústilo vnejpustší kletby. Chtěl jsem se vposteli pozdvihnout, zápasil jsem srukama, jež mi vtom bránily, aproklínal jsem otce, až se stěny třásly. Ústa mi přetékala všemi kletbami, jaké jen dítě může pochytit od dospělých na venkově, aačkoliv jsem se nikdy předtím neodvážil takto nadávat, nyní se kletby ze mne přímo řinuly, když jsem proklínal otce, že tu tak sedí vpodzemí akarbaní sČíňany, kteří mají dlouhé vlasy adlouhé nehty.

Je div, že mi za této noci neprasklo srdce nebo mozek. Tepny anervová centra sedmiletého chlapce jsou stěží schopny vydržet tak hrozné křeče, jaké mnou zmítaly. Na farmě, která měla tenké stěny, nespal tu noc, když si Démon alkohol se mnou dělal, co chtěl, nikdo. Ale Larry pod mostem– ten neměl žádné delirium jako já. Jsem si jist, že spal těžkým, bezesným spánkem, akdyž se příštího dne probudil, byl jistě jen tupý aomrzelý, ajestliže ještě žije, už si jistě na tuto noc ani nevzpomene, tak všední příhoda to pro něj byla. Avšak má mysl byla tou zkušeností navždy poznamenána. Když otom píšu teď po třiceti letech, je každá vidina tak jasná amá tak ostré rysy akaždá bolest je tak živá atak hrozná, jako byla oné noci.

Během nemoci mi některé věci připadaly zmatené, jiné opět velmi jasné. Cítil jsem sice svou vinu, avšak měl jsem pocit nespravedlnosti. Nebyla to má chyba– apřece jsem se choval špatně. Docela jasně jsem se však rozhodl, že se už nikdy netknu alkoholu. Vzteklý pes se nikdy tak nebál vody jako já tenkrát pití.