Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Vilém Křížek, 2017

Cover © Jan Klimeš, 2017

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2017

ISBN 978-80-7588-021-5 (epub)

ISBN 978-80-7588-022-2 (mobi)

PROLOG
Chlapec v přepychovém pokoji

Uprostřed honosně zařízeného pokoje ozářeného tlumeným světlem seděl mladík, bezmála ještě chlapec. V útlých bílých prstech svíral sklenku z broušeného skla a co chvíli usrkl z temně rubínového moku, jako by se tím snažil zakrýt nebo zahnat neklid. Těkal očima po místnosti, kterou důvěrně znal, jen aby se nemusel pohledem střetnout se svým hostem.

Lenošku s mosaznými ornamenty, na níž spočíval, dělil od zdobného křesílka naproti jen jednoduchý nízký stolek z leštěného černého mramoru. Mladík byl rád, že tam je. Cosi na návštěvníkovi v něm probouzelo hluboké znepokojení.

O nic nejde, pomyslel si. Nemám důvod se obávat.

Nepomohlo to.

Gramofon v rohu na ebenovém stolku přehrával Schubertovu čtvrtou symfonii. Mladík se však výjimečně na hudbu nedokázal soustředit – vnímal jen slova svého hosta, nepříjemně drsný hlas, ale pečlivě modulovanou, kultivovanou řeč.

Nemám důvod nesouhlasit. Odmítnout by bylo bláhové.

Ve sklence už žádné portské nezbylo. Mohl by se natáhnout a dolít si, ale jako by ho cosi drželo na místě. Působil v té chvíli jako moment zvěčněný sochařem, skulptura nerozhodného mladého muže krásy typu Michelangelova Davida, s nádhernými kadeřemi, tělem štíhlého atleta a půvabnou tváří, ale zcela rozdílného charakteru – váhavého, dokonce bojácného. Jindy by snad mohl budit docela odlišný dojem, nyní byl ale vážný a nejistý.

„Souhlasím,“ řekl. Vlastní hlas mu náhle zněl cize.

Jeho host přikývl, aniž z něj spustil oči.

Mladý muž napůl čekal, že řekne něco jako víte, co se může stát, pokud mne jen jediným slovem prozradíte nebo za splnění svého úkolu budete štědře odměněn, ale on namísto toho jen mlčky vstal, z věšáku vedle dveří sebral klobouk a plášť, pokynul mu a opustil místnost. Jeho mlčení bylo významnější než jakékoli ujiťování. Spoléhám na to, že naši úmluvu dodržíte, a není vám již třeba nic dalšího vysvětlovat, říkalo snad. Veškerá slova navíc by byla zbytečná.

A mladík to velmi dobře věděl. Nevzepře se. Koneckonců, jemu uposlechnutí jedině prospěje.

Tak proč má pocit, jako by mu někdo vrazil do srdce ledový nůž?

Pokojem znělo jen tiché pravidelné praskání, ale mladému muži zabranému do úvah chvíli trvalo, než si uvědomil, že hudba dohrála a deska se otáčí naprázdno.

01
Muž s citlivým nosem

„Stůjte. Dál nechoďte.“

Adela Marie Richterová se zaraženě zastavila v půli kroku. Začínala pomalu litovat, že přišla za mužem, který ji sice přijal a nechal služebnou, aby ji k němu uvedla, ale teď k ní stál nezdvořile zády a namísto pozdravu jí nařídil zůstat na místě.

Od chvíle, kdy se objevila u branky, šlo všechno špatně. Po zazvonění čekala venku v zimě několik minut, než jí služebná otevřela. Téměř se zdálo, že malá baculatá žena oblečená v tmavých šatech s bílým límečkem a hedvábnou zástěrou je němá – pozvala ji dovnitř jen gestem, kývla na ni, kudy má jít… Takové chování by se nikde jinde nestrpělo. Teprve než ji zanechala v salonku pro hosty, prohlásila ta podivná žena: „Chvilku tu počkejte. Jestli chcete, uvařím čaj, ale osobně bych to nedoporučila, pán tu teď má jen takový hrozně nechutný.“

Načež ani nepočkala na odpověď a zmizela ve vedlejším pokoji.

Paní Richterová si nepotrpěla na přílišné zdvořilosti, ale tohle jí bezmála vyrazilo dech. Jak si ta žena dovoluje s ní tak mluvit? Neslyšela snad o dobrém vychování?

Salonek byl zařízený stroze a působil trochu zašle, nicméně čistě. Alespoň o něco se tu dotyčná snad starala. V Adele vzrůstala netrpělivost.

Hodiny, staré mahagonové kukačky, hlasitě odtikávaly. Deset minut. Patnáct.

Už nebyla jen netrpělivá, ale velice rozhořčená.

Právě začínala být rozhodnutá, že odejde a pustí celý ten nesmyslný nápad z hlavy, když se služebná objevila znovu a řekla: „Pán je vedle, můžete dál.“

Opět se vytratila jako pára nad hrncem.

Adela váhavě vstoupila a spatřila vysokého, zpříma stojícího muže otočeného ke knihovně na opačné straně pokoje zařízeného jako pracovna.

Značně znejistěla – nevěděla, zda má promluvit jako první, představit se, přejít k němu… Na podobné situace ji rodiče a vychovatelky nepřipravovali. Pořád k ní stál zády a nic neříkal, ačkoli ji musel slyšet vejít.

„Dobrý den, pane Sattlere,“ pravila nakonec a popošla k němu. „Jsem –“

„Stůjte. Dál nechoďte.“

To už si opravdu přála, aby byla bývala místo čekání v salonku skutečně odešla.

„– jsem Adela Richterová,“ dokončila pevně. „Pokud vám to vaše služebná neráčila sdělit. Nezdála se mi příliš… schopná.“

„Máte na sobě parfém. Nabyl jsem dojmu, že všichni mí návštěvníci předem vědí, že nemají mít žádný parfém. Patrně jsem se zmýlil.“

„S touto skutečností jsem nebyla obeznámena.“ Musela se ovládat, aby neodsekla a vyslovila to klidně, až omluvně. Cítila, jak se začíná potit. To nebylo dobré, to vůbec nebylo dobré, neměla sem vůbec chodit, všichni jí to říkali…

„Pak o mně nic nevíte a nemáte tu tedy co dělat.“

To byla zatím největší rána ze všech.

A dosud se k ní ani neotočil čelem.

Adela Richterová byla žena, která dovedla strpět nepříjemná překvapení a ponížení jen do určitého okamžiku. Hranice byla právě teď překročena a ona zapomněla na veškeré vlastní dobré vychování: „Při vší úctě, pane Sattlere, přišla jsem za vámi jako potenciální klient, dobře platící klient, a zatím se setkávám jen s nevychovaností a drzostí! Vaší služebné bych to možná ještě odpustila, ale vám?! Provází vás pověst gentlemana. Hovoříte s dámou, a opět, možnou klientkou. Přesto se k ní chováte nepředstavitelně neurvale, a dokonce jí řeknete, že zde nemá co dělat. Už jsem viděla a slyšela dost. Mileráda všem sdělím, jakého uvítání se mi dostalo. Ale dovedu si představit, že je vám to jedno. Možná vám však nebude jedno, až zjistíte, o jaký případ jste přišel. A pak si budete přát, abyste se byl býval zachoval jinak.“

Chystala se otočit na podpatku a odejít, když promluvil. Byla to nečekaná zvědavost v jeho hlase, která ji přiměla zůstat.

„Je z vás cítit rozčilení. Ale ještě něco. Něco, co tu bylo už předtím. Nejistota. Ne, to také není ono. Něco… strach. Skoro jste ho překryla parfémem.“ Zněl téměř dětsky nadšeně.

Obrátil se k ní. Usmíval se.

Čekala, že se omluví. To se ale přepočítala.

„Konečně něco zajímavého. Posaďte se tu a Jana vám udělá čaj, je výtečný. Ach – a ještě jsem se nepředstavil, že? Inu, vy víte, kdo jsem, ale opakování známých informací není nikdy na škodu, lidé mají ostudnou paměť. Eliáš Sattler, současným povoláním soukromý vyšetřovatel. A mimochodem, kdo o mně rozhlašuje, že jsem velký gentleman? Vážně by mne zajímalo, jak se tato informace mohla dostat až k vám.“

Tehdy se Adela Richterová seznámila s jedním z nejvýstřednějších mužů nejen Prahy, ale možná celých v Říšské radě zastoupených království a zemí, jakož i zemí svaté Štěpánské koruny uherské.

Služebná měla pravdu, čaj byl odporný. Adela ho ale ze zdvořilosti usrkávala.

Sattler seděl naproti ní v křesle za obrovským pracovním stolem z ebenového dřeva a mlčel. Nezdálo se ani, že by si ji prohlížel a snažil se odhadnout, z jakých důvodů za ním přišla.

Seděl tam a díval se z okna.

Adela si pomalu zvykala na to, že šílené vystupování tu bude spíše pravidlem než výjimkou, proto se tentokrát přizpůsobila a také jen mlčky seděla. Ona ale věnovala čas pozorování Eliáše Sattlera a výbavy pokoje.

Zařízení na ni dělalo stejný dojem jako jeho majitel: neurčitý věk, nepředvídatelné kombinace vlastností, celková podivnost. Celou jednu stěnu zabírala knihovna, v níž byly svazky zřejmě pečlivě seřazeny, ale nebylo v ní dost prostoru na všechny. Další sloupečky knih stály napůl skryté za starožitným divanem a vedle Sattlerova stolu, na němž se nacházel telefonní aparát. Zbývající stěny byly vymalovány světle béžově – nudně, neurážlivě. Nevisely tu žádné obrazy, jen fotografický portrét a vedle něj zarámovaná titulní strana deníku Prager Tagblatt. Adela z místa, kde seděla, nepřečetla, co se tam píše, titulky vysázené švabachem byly zdálky zcela nečitelné. Zato fotografii zcela jistě zachycovala Sattlerovu tvář, napůl z profilu, o něco mladší než nyní a se stejným poněkud arogantním výrazem. Adela si byla skoro jistá, že portrét pochází z prestižního Langhansova ateliéru. Sama ten salon navštívila s manželem několik dní po svatbě pro pořízení reprezentativních společných snímků.

V místnosti se nenacházely žádné rostliny, koberce ani závěsy a záclony. Obzvláště jejich absence připadala Adele Richterové velmi nezvyklá. Mělo to snad něco společného s jeho citlivým nosem, nebo byly důvodem ještě jiné zvláštnosti, které by chybějící záclony vysvětlovaly?

Sám Sattler byl muž s hladce oholenou tváří a nazrzlými vlasy pečlivě rozdělenými po straně pěšinkou, kterému mohlo být klidně dvacet nebo třeba čtyřicet, s očima, které vypadaly chvílemi staré a chvílemi velmi dětské – to když ho něco zaujalo. Jemné ruce a upravené nehty prozrazovaly, že nevykonává žádnou manuální práci. Slonovinově zbarvená košile, černá brokátová vesta a bílá vázanka ukazovaly na dobrý vkus, ten dojem však poněkud kazily výstřední manžetové knoflíčky a poškrábané, zašlé kapesní hodinky na zčernalém řetízku. Adela se přistihla, jak uvažuje, co je tento podivný muž zač. Bianca jí o něm mnoho neřekla – jen to, že pokud jí někdo může pomoci, je to právě Eliáš Sattler.

Jeho pohled se náhle odtrhl od obnaženého okna a spočinul na Adele. A Sattler se usmál. Měl zvláštní, mladický úsměv.

„Řekněte mi, paní Richterová, proč jste přišla právě za mnou? Nebo ne,“ zarazil ji, než mohla promluvit, „zkusím vám část z toho říci sám. Jste cítit parfémem – růže, santalové dřevo, kakost, frézie, nudná sladká kombinace – a potem, ve kterém je znát strach. Pečlivě jste se myla, ještě na vás ulpívá vůně bylinného mýdla, ale tělo vás zradilo. Něčeho se bojíte tak, že jste do této chvíle přetrpěla mou společnost s pouze jedním menším výbuchem zlosti. To znamená, že velmi stojíte o mé služby. Někdo vám o mně řekl, ale kdo? Slyšela jste, že jsem gentleman. Nezdálo se mi, že jste to mínila ironicky, i když člověk nikdy neví. Pak jste se tedy buď musela stát obětí tiché pošty, nebo jste se setkala s Biancou Schmidtovou. Vaše odhodlání přisuzuji tomu, že šlo o druhou možnost – a tato dáma také používá stejný parfém. Musím vás ale upozornit, že paní Schmidtová se sem provdala z Neapole – ovšemže jí připadám jako gentleman, je to Italka.“

Sattler se opět usmál tím svým chlapeckým úsměvem a zvedl ke rtům šálek s tekutinou barvy temnější než eben stolu. „Nejlepší čínský pu-erh z Yunnanu, téměř třicet let starý,“ podotkl. „Angličané ho kdysi odkoupili celé balíky za trochu opia, ale pak nevěděli co s ním. Nemají žádný cit pro čaj – pijí ho jen s mlékem.“

„Nevadí vám jeho zápach?“ odvážila se Adela.

Jeho úsměv se rozšířil. „Všímáte si. To je dobře. Možná pak začnete brát ohledy na mé dispozice. A nikoli, vůně pu-erhu je mi velmi příjemná.“

„Tak… proč tu nemáte žádné rostliny? Připadá mi, s odpuštěním, že ten čaj je cítit po hlíně a zatuchlině. A také tu nemáte nic, co by snadno zachycovalo prach.“

Teď už jí Eliáš Sattler věnoval plnou pozornost. „Povězte mi, prosím, jaká záležitost vás za mnou přivedla?“

Adela sáhla do malé kabelky pro svazeček dopisů. Opatrně je vyndala a podala Sattlerovi.

„Tyto listy jsem náhodou našla ve věcech mého manžela. Když se na ně podíváte, jistě pochopíte můj důvod k obavám.“

Sattler je velmi opatrně po straně uchopil, přelétl pohledem několik prvních dopisů z celkových šesti a pak k ní znovu vzhlédl. „To vskutku ano. Ale budu potřebovat trochu více informací, než že jste je náhodně objevila v manželových věcech. Nejprve mi povězte, kdo je váš manžel, a potom, jak přesně jste se k těmto dopisům dostala.“

Adela přikývla. Nechtělo se jí zabíhat do detailů svého života před cizincem, ale povaha dopisů ji přiměla jít sem a stejně tak ji přesvědčila, že bude lépe poskytnout tomu muži co nejvíce informací, jež bude potřebovat.

A její život koneckonců tak zajímavý nebyl. Dcera úspěšného obchodníka textilem, Adelaida Marie Hynková se díky otcovu jmění dostala do vyšších i trochu jiných kruhů, než by běžně dovolovalo postavení dívky z české rodiny bez zvláštního vzdělání nebo vlivu na kulturní dění. Před necelým rokem se na plese obchodního spolku seznámila s Albertem Carlem Erichem Richterem, synem známého továrníka ve strojírenství, tichým, jemným, nesmělým mužem. Oblíbila si ho, ale tehdy by ji ani nenapadlo, že několik měsíců nato se bude chystat jejich svatba. Obě rodiny je však navzájem považovaly za přiměřeně vhodnou partii – respektive, Richterovi považovali za přiměřenou ji a Hynkovi za úžasný posun vzhůru Alberta. Před bezmála čtyřmi měsíci byl uzavřen jejich sňatek.

„Albert pracuje v rodinném podniku a připravuje se ho po otci převzít,“ dodala Adela. „Žije především prací, ostatně strojírenství značně vzkvétá. Málokdy chodí do společnosti… snad jedině na různé koncerty či do divadla, pokud není příliš zaměstnán.“

Sattler jen nepatrně přikývl.

„Před týdnem jsem se chystala napsat dopis matce. Došly mi ale obálky,“ pokračovala Adela.

Jen klid, hezky přehledně a popořadě, připomněla si v duchu. Takže dál…

Služebná právě připravovala oběd a jí se nechtělo čekat na později, aby ji pro nové obálky poslala, a tak vešla do manželovy domácí pracovny, že si jednu vezme odtamtud. Když je hledala, narazila právě na tento svazek dopisů.

Jejich objev ji upřímně vyděsil, nevěděla však, co s nimi má dělat. Manželovi přece nemohla prozradit, jak je našla. Mohl by ji podezřívat z nečistých úmyslů a navíc by jí možná stejně neřekl pravdu, když se jí a zřejmě ani nikomu jinému o nich dosud ani slovem nezmínil.

Až pak si vzpomněla, že se jedna dáma, s níž před časem hovořila na salonu, zmínila o službách vyšetřovatele jménem Sattler. To ji přivedlo právě sem.

Eliáš Sattler pokyvoval. Ani jednou ji nepřerušil. Vypadal zamyšleně, chvílemi dokonce nepřítomně, až se bála, zda ji vůbec poslouchá.

Ale kdo jiný by jí dokázal s těmi dopisy pomoci?

„Váš manžel ve vašem líčení vypadá jako člověk bez nepřátel, což je poněkud v rozporu s obsahem těchto listů. A také to celé znělo… neosobně. Popsala jste ho, jako byste s ním chtěla uzavřít obchod.“

Adela cítila, jak se jí do tváří hrne krev. „Promiňte, že jsem volila tón, který jsem považovala v dané situaci za vhodný,“ řekla pečlivě ovládaným hlasem, ale přece jen se neubránila, aby do vyřčených slov neproniklo malé bodnutí hněvu.

Sattler nepatrně nakrčil nos a ji napadlo, co asi cítí – přesněji, co z ní možná cítí. V nitru se otřásla. Ta představa jí připadala odpudivá. Znovu ji napadlo, zda byl dobrý nápad sem jít, ale vzpomínka na obsah dopisů její pochybnosti opět zahnala.

„Promiňte,“ řekl a ji to nesmírně překvapilo a vyvedlo z rovnováhy. Čekala skoro cokoli, jen ne omluvu. Vzápětí ale pokračoval: „Předpokládám, že dopisy chcete co nejdříve vrátit, aby si manžel ničeho nevšiml, a že nepřichází v úvahu je jakkoli poškodit. Byl bych se pokusil vyvolat případné otisky prstů pomocí dusičnanu stříbrného, ale to by na nich zanechalo trvalé stopy.“

„Bohužel, to opravdu nepřichází v úvahu.“

„Mohl bych si tedy alespoň jeden z těch dopisů dočasně ponechat? Vrátím jej brzy a v původním stavu.“

Adela zaváhala. Jednoho by si Albert snad nevšiml…

„Ano,“ přitakala zdráhavě. „Možná… nechte si u sebe ten druhý nejstarší.“

Sattlerovi po rtech přelétl pobavený úsměv. „Myslíte si, že toho si nejspíš nevšimne.“

Nebyla to otázka a Adela přešla poznámku bez odpovědi. Eliáš Sattler se znovu začetl do dopisů, tentokrát pozorněji, prohlížel jeden za druhým, ke každému dokonce přičichl a do zápisníku na stole si čas od času naškrábal pár poznámek. Teprve pak jí všechny listy až na jeden vrátil.

„Zjistil jste něco?“ neudržela se.

„Možná,“ pravil. „Rád bych si to nicméně napřed ověřil. Dám vám vědět, zjistím-li cokoli již s jistotou.“

Adela stěží skryla zklamání. Doufala, že se od jediného pražského soukromého vyšetřovatele – pravda, nazývali se tak občas i jiní, ale ti stěží dělali cokoli dalšího, než jen prověřovali solventnost různých osob či podniků – něco dozví už nyní. Provázela ho koneckonců výtečná profesní pověst, ač s ní šla ruku v ruce již poněkud nesourodá pověst osobní.

„Bude se váš manžel v nejbližších dnech účastnit nějakých společenských událostí?“

Adela jemně kývla. „Ano, zítra se koná pražská premiéra Ariadné z Naxu. Ovšem…“

„Výtečně. Můžete počítat s mou přítomností.“

„Všechna místa jsou jistě již dávno vyprodaná…“

„Tuto starost nechte na mně.“ Sattler se nepatrně usmál.

Ona mírně zaraženě přikývla. „Znamená to, že případ přijímáte?“

„Ano,“ odpověděl Sattler, ačkoli na něm bylo vidět, že považuje její otázku za zcela zbytečnou.

„A… jak si přejete vyřešit otázku platby?“ ozvala se Adela. Téhle záležitosti se trochu bála, ale raději se zeptala přímo, než aby pak nejistě čekala.

„Vzhledem k typu případu půjde o čtyři sta korun předem, posléze také veškeré výdaje a dalších dvě stě korun po předání výsledků vyšetřování.“

Nebyly to vůbec malé požadavky, ale Adele se ulevilo – očekávala ještě více. V uplynulých dnech se snažila si o Sattlerovi předem něco zjistit a nakonec si vytvořila obraz člověka, který byl schopen i těch nejvýstřednějších věcí a který by ji dost dobře mohl okamžitě odmítnout pro jakýkoli sebenepatrnější a bezvýznamnější důvod.

Zbývala už jen jedna věc, kterou rozhodně nechtěla zapomenout zmínit. „A ještě něco. Můj manžel neví, že jsem dopisy objevila, natož že jsem sem šla. Byla bych ráda, kdyby to tak i zůstalo.“

„Samozřejmě. Kdybych v jakékoli fázi vyšetřování pocítil nutnost se kvůli vyřešení záležitosti pana Richtera na cokoli zeptat přímo, nejprve se poradím s vámi.“

Adela to sice čekala, ale přesto opět pocítila úlevu. „Děkuji vám, pane Sattlere.“

Zamyšleně se usmál. „Nemáte ještě zač.“

Pak se mu na tváři usadil nepřítomný výraz a ona si uvědomila, že už jí nevěnuje pozornost. Tiše se rozloučila – zřejmě ani to nevnímal – a opustila pracovnu toho zvláštního muže.

02
Až příliš všední život paní Richterové

Eliáš Sattler zamyšleně obracel vrukou hustě popsaný list obyčejného dopisního papíru, jaký se dal zakoupit vkaždém druhém obchodě. Jakýkoli dopis, inepodepsaný jako tento, prozrazoval hodně osvém pisateli. Potíž byla ovšem vtom, že idopisy dokážou lhát…

Oddalšího zkoumání listu ho vyrušilo zaklepání hospodyně Jany. Pan Křížek je tady.

Pošlete ho dál. Auvšech všudy, už ho nechte vcházet bez uvedení, vždyť je tu skoro denně.

Jana se zatvářila pohoršeně, jako by jí navrhl nějakou nepřístojnost, aodkvačila. Příště ho nejspíše znovu ohlásí. Stejně jako už tolikrát předtím.

Dalo-li by se říci, že měl Eliáš Sattler přátele, jediný člověk, který by si skutečně vysloužil toto označení, by byl Adam Křížek. Jako jediný dokázal vjeho blízkosti dobrovolně vydržet již několikátým rokem asbohorovným klidem snášel, když Sattler dával najevo vlastní nadřazenost, zčásti proto, že mu bylo jasné, že nebýt jeho, detektiv by si nedokázal poradit bezmála ani snamazáním chleba. Možná znich byl ten inteligentnější, ale on, Křížek, byl ten praktičtější.

Atak se oba ujišťovali vědomím své převahy nad tím druhým aoba byli spokojení.

Vedveřích pracovny se objevil muž těsně před třicítkou, oděný dofešáckého obleku stmavorudou brokátovou vestičkou akrémovou kravatou. Když jsem přicházel, spatřil jsem odsud kráčet jakousi mladou dámu. Znamená to, že máme případ, nebo jsem se zmýlil ohledně vaší schopnosti dokonale odrazovat pozornost něžného pohlaví?

Sattler nehnul brvou. Máme přinejmenším průměrně zajímavě znějící případ. Doufám, že mne zabaví alespoň dodoby, než budu schopen dokončit výzkum lidské pachové komunikace.

Nemohu se dočkat, až otom uslyším.

Poloironický tón vKřížkově hlase Sattlerovi neunikl, ale Eliáš Sattler nebyl muž, který by plýtval myšlenkovou kapacitou napodobné nuance, atak jej jednoduše ignoroval. Stručně vylíčil Křížkovi návštěvu Adely Richterové.

… nejspíše lhala, když říkala, že šla dojeho pracovny pro čistou obálku kvůli dopisu matce. Předpokládám, že skutečný důvod byl slídit vmanželových věcech. Možná ho podezřívá znevěry, ač by nic takového před kýmkoli jiným nepřipustila. Pokud jsem získal zjejího tělesného pachu správný dojem, manželským životem jistě intenzivně nežijí. Tak či tak jde odopisy poměrně zajímavé.

Teď už Adam Křížek vypadal skutečně zaujatě. Když Sattler skončil, pronesl: Před několika lety jsem se sAlbertem Richterem setkal. Nepůsobil namne jako muž, který by si dělal nepřátele. Tichý, střízlivý, rozvážný… Možná deset let přede mnou byl také naprávech, ale naněmecké části univerzity. Vzhledem kjeho povaze asi ne zcela nejlepší volba. Každopádně studia narozdíl ode mě dokončil. Když jsem studoval, jeden zprofesorů ho jako bývalého premianta požádal okrátkou přednášku adebatu opraxi vobchodním právu pro nové studenty. Sice byla pro ty německé, ale mnozí znás se také šli podívat byla to zajímavá příležitost se konečně naučit něco praktického. Připadal mi jako chytrý, ale nepříliš průbojný, spíš přátelský člověk.

Nicméně nepřátele ten člověk podle všeho má.

Sattler kněmu přisunul vypůjčený dopis.

Odporný červe! Moc dobře vím, jakých hnusů se dopouštíte!

Činíte proti Bohu ičlověku anezasloužíte nic než věčný žár pekelných ohňů, který Vás zajisté spravedlivě čeká. Ví však Vaše rodina otěchto odpornostech? Vaše manželka? Či snad Vaši přátelé, spolupracovníci, zaměstnanci azákazníci?

Netuší-li, měli by oVás vše zjistit, ať vědí, skýmpak mají tu čest, sjakým ohavným zlotřilcem! Je snad má povinnost jim toto oznámit? Rozmyslím si ještě, zda budou takto Vaše zločiny potrestány nejlépe! Či není veřejné zostuzení azahnání dost? Ne, Váš osud by se měl naplnit jinak! Jaké požehnání pro Vaši rodinu by byl Váš odchod ztohoto světa! Jedině tak budou křivdy napraveny.

Jste odporný anízký, hnusný červ, nezasloužíte soucitu ani laskavého slova, pouze zatracení zde inaonom světě. Zasluhujete tisíckrát zemřít útrpnou smrtí, hořet vohních pekelných! Doufám, že Vás věčné zatracení poprávu potká velmi brzy!

Přestaňte, nebo se jej dočkáte dříve, než byste byl čekal. Přestaňte, amožná se nad Vámi Bůh smiluje. Jinak Vás vživotě iponěm čeká už jen peklo.

Křížek povytáhl obočí. To zní, jako by ho někdo opravdu hodně nenáviděl.

Nebo chce, aby si to oněm Richter myslel, zamumlal Sattler spíš pro sebe. Co si otom dopisu myslíte vy?

Klasický výhružný anonym, nejasné hrozby, odkazy nanějaký skandál…

Nesoustřeďte se naznění textu, ale nadopis jako takový.

Křížek si nepatrně povzdechl. Úplně obyčejný papír, jaký si může pořídit kdokoli, obyčejný inkoust, žádné značky… Vpísmu se nevyznám, to přenechám vám, ale ten člověk je přinejmenším gramotný. Odmlčel se, jako by čekal, jak ho přítel pokárá zanedostatečně komplexní shrnutí, ale Sattler se usmál.

Přesně tak, přikývl. Obyčejný papír iinkoust, obyčejné, ale pravopisně správné vyjadřování. Jeho němčina zní tak, že list mohl napsat jak Němec nevyžívající se vevzletných konstrukcích, tak Čech sjen mírně nadprůměrnou znalostí německé gramatiky. Slovní zásoba totéž. Opisateli nám neříká skoro nic. Apísmo… Pokusím-li se ografologický rozbor, levoběžnost současně svýrazným pravým sklonem liter by měla svědčit oemocionální, ale uzavřené, nedůvěřivé osobnosti. Stejná písmena jsou vyvedena až křečovitě podobně žádná výrazně delší čára, žádný náhlý sklon. Takový člověk by měl být posedlý sebeovládáním ikontrolou nad druhými až přespříliš. Také to poukazuje nanedostatek fantazie aporozumění.

Sattler udělal krátkou pauzu apak pokračoval: Ale písmo, je-li autor dopisu chytrý, nám také říká jen to, co sám pisatel chce. Narozdíl odpana Karase apaní Poppéové si nemyslím, že nám rozbor písma může skutečně spolehlivě sdělit vlastnosti člověka. Nato jsem potkal příliš mnoho lidí, kjejichž osobnosti se jejich rukopis naprosto nehodil, asám jsem zkoušel měnit své písmo. Některé znaky člověku podvědomě uniknou, ale itak se dá změnit natolik, aby ho ani písmoznalec neidentifikoval sjeho běžným rukopisem aneodhadl zněj správně jeho osobnost.

Tvrdíte, že pisatel tohohle dopisu schválně změnil rukopis?

Ne. Jen to, že bychom natuto možnost měli pamatovat.

Namáhal by se ovšem někdo spodobnou šarádou jen pro Richtera? Nemohl vědět, že jeho žena dopisy najde aodnese je ksoukromému vyšetřovateli. Nejspíš čekal, že si je Richter ze strachu nechá pro sebe.

Sattler se doslova rozzářil. Zajímavá poznámka! Sklonil se kzápisníku anaškrábal doněj novou noticku. Křížek kriticky pohlédl načmáranici naposlední stránce. Skoro by inahlédl dočetných pojednání ografologii už kvůli tomu, co by se znich dozvěděl onečitelném rukopisu svého přítele.

Aco jste zněj zjistil jinak? ozval se.

Dopis mělo vrukou příliš mnoho lidí jeho autor, Richter, paní Richterová… Apodle té podivné směsice slabých pachů zřejmě nějakou chvíli strávil ivbrašnách arukou poštmistrů, byť uvnitř obálky.

Takže vůbec nic?

Sattler se zamračil. To jsem neřekl. Je tam stopa něčeho zvláštního, velice slabá, téměř jsem ji nezaznamenal. Zatím jsem ten pach ovšem nedovedl identifikovat. Potřebuji klid.

Křížek pokrčil rameny. Můžu vás nechat osamotě hned teď.

Později. Chtěl bych se vás především zeptat, jaký je váš názor napisatelovy motivy aúmysly. Nejzajímavější je totiž srovnání tohoto dopisu sostatními. Tento je vpořadí druhý zdosud šesti zaslaných. Vevšech pisatel Albertu Richterovi vyhrožuje, ale ani zjednoho nelze nijak vyrozumět důvod těchto výhrůžek aco vyděrač pokud jde skutečně ovyděrače chce; přesněji bude chtít. Připadá mi pravděpodobné, že spíše než opouhé pohrůžky má jít ještě navíc ovydírání, ale zatím nezazněly žádné požadavky ani peníze, ani protislužba, ani nic jiného. Buď pisatel předpokládá, že Richter ví, oco mu jde, asplní to, nebo spředložením žádosti zatím čeká. Ovšem čekat pocelých šest dopisů? To mne nacelém případu zatím zaráží nejvíc. Sattler se zamračil. Jako by se autor listů snažil Richtera spíše zničit, dohnat kzoufalství aneklidu, možná ihůř. Ale zároveň naznačuje, že odněj brzy bude něco chtít!

Křížek sáhl poSattlerově zápisníku auchopil ho dřív, než mohl Sattler zareagovat. Ruka sebou škubla, ale už neměla co sevřít, poznámkový blok držel Křížek alistoval posledními stranami. Hmm, zabručel občas. Pak se ozval: Povás něco přečíst aco víc, pochopit…

Své poznámky si píšu pro sebe, já jim rozumím, opáčil Sattler chladně. Křížkovi bylo jasné, že ho výpůjčkou bločku těžce urazil, ale však ho zlost zase přejde. Navzdory své uštěpačné poznámce poSattlerovi většinu zápisků rozluštil azískal představu oostatních dopisech. Shodovala se stím, co říkal jeho přítel, avšak kničemu novému ho zatím nepřivedla.

Křížek odložil zápisník azabubnoval prsty ostůl. Plánujete podobný postup jako uté předloňské aféry sanonymními dopisy?

To bohužel nepůjde. Nesmím dát Albertu Richterovi ani nikomu jinému najevo, že olistech vím. Nemám je usebe, nemohu je zkoumat metodami, které by je jakkoli poškodily. Získávání hmotných důkazů ivyptávání nám to značně zkomplikuje. Nicméně…

Adam Křížek potlačil úsměv, který se mu dral narty. Vždycky tu bylo nějaké nicméně.

… nám to nezabrání se alespoň trochu poptat. Část ztéto práce budete muset obstarat vy. Mě už lidé občas začínají poznávat.

Inu, pokud ta žena včas zaplatí, tak proč ne. Jinak nezapomínejte, že mám ivlastní práci.

Sattler roztržitě přikývl. Vypadal už zase duchem nepřítomný. Zítra jdeme namístní premiéru Ariadné zNaxu, poznamenal jakoby mimochodem.

Křížkovo obočí prudce vylétlo vzhůru. Ajak máte vplánu nás tam dostat? Žádná místa se nedala sehnat už před několika měsíci!

Sattler se jen drobně usmál. To nechte namně. Setkáme se zítra před Novým německým divadlem.

Adela Richterová se vrátila doprostorného bytu vCaletné ulici vnejisté náladě. Nerozptýlila ji ani libá vůně vycházející zpekařství vpřízemí vedlejšího domu, jíž tak často neodolala akoupila si perník odpekaře, který tvrdil, že zde jeho předci pro Pražany pekli už bezmála pošest staletí. Dnes zamířila rovnou domů. Ulevilo se jí, že našla odvahu zajít zaSattlerem aoznepokojivé záležitosti mu říci, ale zároveň ji sžíraly pochybnosti ahluboko hlodal imalý, pečlivě ovládaný, ale přece přítomný strach.

Stáhla si rukavičky, navěšák odložila klobouk aplášť apoté zaváhala. Neměla dnes další povinnosti. Její iAlbertova rodina byly dost movité nato, aby nemusela nikdy uklízet ajídlo připravovala jen tehdy, slušelo-li se, aby hostitelka osobně uvařila návštěvníkům. Služebné plnily své povinnosti dobře anemusela naně často dohlížet. Pokud chtěla zůstat doma, mohla procvičovat hru naklavír, vyšívat nebo si číst. Oprostřední možnosti ani vážně neuvažovala. Hudbu ičetbu milovala, ale vtuto chvíli se naobojí cítila příliš roztěkaná. Nachvíli nerozhodně stanula vedveřích dosalonku.

Vzchop se, řekla si pro sebe potichu, aby ji nikdo nezaslechl. Musela si jednoduše najít nějakou činnost, aby přišla najiné myšlenky.

Kdyby tak měla práci… Byla úspěchům svého otce imanželovi vděčná zakomfort, vekterém mohla žít, ale občas toužila stát navlastních nohou, věnovat svůj čas smysluplné práci ane ho ubíjet věčnými kratochvílemi nebo občasnou dobročiností. Anejvíce ze všeho ji zneklidňovala skutečnost, že při dostatečném odhodlání avzdoru by to skutečně mohla udělat. Dnešní doba snahám oženskou samostatnost přála směly dokonce jít nauniverzitu! Kdyby chtěla, mohla by se pokusit doplnit si maturitní zkoušku aalespoň zkusit natak vzdálený cíl dosáhnout, nebo se najít vnějaké profesi. Koneckonců iKrista Nevšímalová, František Drtina nebo Olga Stránská zastávali názor, že by se moderní ženy měly vzdělávat avěnovat užitečné práci.

Adela byla dokonce přesvědčená, že manžel by jí ponějaké době opatrného přemlouvání nebránil aže by vsobě našla dost odvahy to zkusit. Nevěděla však co. Vtomto bodě její tajné plány dokonale selhávaly, protože nepřišla nanic, co by se pro ni hodilo avčem by vynikala.

Jako správná dcerka pana továrníka měla kromě docházky doměstské školy ivychovatelky adomácí učitele. Odívčím gymnáziu mohla jen snít, aač doma získala velice obsáhlé jazykové aumělecké vzdělání, cítila se velmi nedostatečně erudovaná vdisciplínách považovaných zavhodné pouze pro chlapce. Také toužila slyšet více otom, jak fungují automobily, jež vlastnilo několik otcových známých, onejnovějších válečných šarvátkách, oodvážných tvrzeních profesora Einsteina, který loni navštívil Prahu apřednášel naKarlo-Ferdinandově univerzitě, nebo ozemědělství. Vyhledávala alespoň knihy, ale neměla ským otakových záležitostech mluvit kdyby se oto byla pokusila, dočkala by se odrodiny jen napomenutí aodmanžela případně překvapeného pohledu akonejšivé věty, že tím se přece ona nemusí vůbec trápit. Však to zažila…

To nebude možné. Tou dobou bys měla navštívit Egerovy, řekl tehdy otec, když se ho zeptala, jestli by mohla zajít napřednášku hostujícího filosofa přístupnou veřejnosti. Populární téma filosofie ahistorie národů ji ani tolik nezajímalo, ale toužila se konečně vymanit zkruhu stále se opakujících tváří afrází.

Chodívám zanimi každý týden, otče, namítla Adela. Snad nebude nezdvořilé, když se jednou omluvím…

Naopak, bylo by to krajně nezdvořilé. Atím debata skončila.

Nebo když měla vplánu začít navštěvovat setkání dávno etablovaného Amerického klubu dam: Najdi si raději nějakou prospěšnou činnost vkruzích, kde se pohybuje tvůj snoubenec. Nebylo by vhodné se odnich takto odvracet. Knárodnostně vyhraněné české vzdělané společnosti, která si kevšemu říká americký klub, nedodal nahlas.

Jako pro ženu zvyšší vrstvy pro ni nebylo mnoho vhodných povolání. Mohla by se snížit ktomu, aby dělala domácí učitelku, ošetřovatelku, drážní či poštovní úřednici nebo počtářku apísařku, ale tím by pověst jejího manžela irodičů značně utrpěla.

Včerejší Ženský svět se obsáhle věnoval sanitářkám, ošetřovatelkám, lékařkám, dokonce dobrovolnicím vjízdě apěchotě nasrbské straně balkánské války. Jakkoli by Adela nikdy nehledala podobné uplatnění alíčení bojů ji vtom jen utvrzovalo, nemohla si pomoci, aby vůči těm ženám necítila alespoň drobné bodnutí závisti. Vtom, co dělaly, byly svobodné.

Občas si Adela představovala, jaké by to bylo, kdyby se byla narodila vdocela jiné rodině mohla by se stát třeba modistkou, krejčovou, vychovatelkou, zapisovatelkou… nebo studovat nadívčím
gymnáziu apak nauniverzitě, pokud by ji tam připustili. Ale co by studovala? Snad historii, filosofii, právo, medicínu, hudbu? Vždyť ani pořádně nevěděla, co by ji zajímalo avčem by byla dobrá.

Anarodit se ještě opár společenských stupínků níž, pracovala by jako dělnice vtovárně, služebná nebo švadlena.

Ne, jako žena ze své vrstvy se bez výraznějšího skandálu mohla stát nejlépe umělkyní ovšem nijak výjimečně psát, malovat, modelovat sochy ani hrát, natož skládat, nedovedla. Adela Richterová někdy uvažovala, zda dovede vůbec něco, co lze považovat alespoň zazákladní předpoklad knějakému povolání.

Atak se prozatím rozhodla stát se dobrou novomanželkou, podporovat svého muže, stát mu poboku astarat se oto, aby měl, nač si vzpomene. Nebylo to příliš obtížné vzhledem ktomu, že většinu dne se stejně neviděli avečer mu obvykle stačila pouze chvilková příjemná společnost ujídla apřípadně sklenky portského. Tvrdil, že by špatně usínal, kdyby sním byl vpokoji ještě někdo jiný, aže nejraději spí izachladna při otevřeném okně, atak měl vlastní ložnici.

To přece není nutné… Vezmu si silnější peřinu, zakoktala tehdy, když jí to sdělil, jakmile se vzpamatovala ale on jen sletmým úsměvem zavrtěl hlavou.

Její ložnici zatím až nasvatební noc nenavštívil. Tehdy zaní přišel, vypadal ponořený vpochybnostech, posadil se naokraj postele ařekl jí, že otcův podnik ho teď potřebuje aon věnuje své práci příliš mnoho času anemohl by dětem být dobrým otcem; počkají tedy, dokud se situace vpodniku neustálí aon nebude mít méně starostí. Překvapilo ji to, ale přespříliš jí to nevadilo jen si nebyla jistá, zda to tak ipři jeho vytížení má být azda ona před svatbou neudělala něco špatně. Ale koho se natakovou věc slušně zeptat? Atak věřila, že je vše vpořádku, apokračovala vjejich poklidném, poněkud rezervovaném soužití dokud nenarazila namanželovy dopisy.

Doufala, že alespoň poté se zachovala správně, když vyhledala služby Eliáše Sattlera. Vzpomněla si, že italská dáma provdaná doPrahy amanželka jednoho zAlbertových známých se kdysi nasalonu zmiňovala právě oSattlerových výjimečných schopnostech, které napomohly nalézt zloděje jejích vzácných šperků. Atak se Adela diskrétně poptala jí aněkolika dalších dam, aniž prozradila, oč přesně jí jde; jediná Bianca ji zaním ovšem horlivě posílala. Ostatní ženy neměly sdetektivními službami zkušenost, ale odrazovaly ji odpodobných nápadů zvlášť, když šlo oSattlera. Ten muž je podivín, říkaly. Lepší se odněj držet co nejdál!

Adela pochybovala, že ho kterákoli znich kdy potkala, abrzy litovala své žádosti oradu. Nejspíš jen papouškovaly, co slyšely doma odmanželů nebo synů.

Občas se děsila, že dopadne podobně jako ony opakující veškeré názory svého muže jako bezduchá loutka, vzorná manželka amatka bez vlastní osobnosti. Nemuselo to tak být. Praha byla plná oduševnělých, vzdělaných asamostatných žen, dokonce už itakových, které vystudovaly nauniverzitě ale žádná znich se nevyskytovala vjejím okolí. Většinou to také byly ženy českého původu aAdela se sčeskou společností posňatku prakticky přestala stýkat zdálo se jí, že nemá příliš navybranou. Azměnit společnost, sníž se Adela stýkala nyní, by znamenalo urazit mnoho manželek mužů důležitých pro obchody Albertovy rodiny. To nesměla udělat, proto trávila dál čas vespolečnosti prostoduchých paniček nastraně jedné apůvodně třeba chytrých azajímavých, ale nyní strašlivě znuděných, pohrdlivých alhostejných dam nastraně druhé.

Stačily čtyři měsíce manželství auž se cítila osamělá ajako vpasti ne vlivem manžela, kterého si vážila, ale všech těch lidí okolo něj, které byla nucena poznat avídat se snimi. Jenže jinak to nešlo. Jediná možnost byla začít žít vlastní život zároveň stímto.

Čas by jí nato nescházel. Jen najít vhodné naplnění toho nového života…

Budete si přát čaj, madam?

Adela se přinutila kúsměvu ařekla služebné: Ano, prosím. Čaj by mi přišel vhod.

Posadila se dokřesílka koknu arozevřela knihu, kterou vytáhla zveliké knihovny pokrývající dvě stěny obrovského pokoje. Před třemi lety ji už četla, ale vefrancouzském originále, vněmčině nani všechny postavy ajejich příběh působily jinak, tak jako by nani dělaly mírně odlišný dojem včeském nebo anglickém jazyce ajakémkoli jiném, kdyby ovládala ještě nějaký, vněmž by dokázala číst romány. Její italština nato přinejmenším zatím nestačila.

Adela se nepatrně usmála, když knížku rozevírala. Paní Bovaryová nepatřila jistě mezi vhodné čtivo pro mladé dívky ani novomanželky, ale to jí nezabránilo ji před lety vyštrachat vrodinné knihovně apřečíst. Pochybovala, že ji někdo zrodičů četl, ale šlo kdysi oskandální knihu azkrátka ji museli mít doma. Nedokázala tehdy Emě Bovaryové porozumět anerozuměla jí ani nyní. Ač se její manželství zatím nevyvíjelo zcela podle jejích představ, byla pevně přesvědčena otom, že by Albertovi nikdy podobným způsobem neublížila. Bude ho dál ctít apodporovat inavzdory veškerým překážkám nebo tomu, že třeba nebude právě nejvášnivějším nebo nejpozornějším manželem ktomu byla rozhodnutá.

Ikdyby se ukázalo, že svou pozornost raději obrací kjiným ženám? Zachvěla se, pokoušela se znovu začíst dorozevřených stránek. Copak tohle nebylo vprvní řadě to, co tě doopravdy táhlo dojeho kanceláře, kjeho sekretáři, kjeho soukromým dopisům? Co jsi chtěla vté korespondenci najít?

Jistěže.

Omlouvám se, jsem unavený.