KNIHY MARIE REJFOVÉ

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Josefína Divíšková

Kdo jinému jámu kopá

Komu straší ve věži

Připravujeme

Kdo maže, ten jede

Tato kniha je beletristické dílo. Jména, postavy, organizace, místa a události v ní uvedené jsou buď výplodem autorovy představivosti, nebo jsou použity ve fiktivním kontextu.

Tato kniha ani žádná její část, nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Marie Rejfová, 2018

Cover © Daniel Špaček, 2018

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2018

ISBN 978-80-7588-054-3 (epub)

ISBN 978-80-7588-055-0 (mobi)

ISBN 978-80-7588-056-7 (pdf)

Obsah

Jedna  / Pátek 29. 9.

Dvě  / Sobota 30. 9.

Tři  / Neděle 1. 10.

Čtyři  / Pondělí 2. 10.

Pět  / Úterý 3. 10.

Šest  / Středa 4. 10.

Sedm  / Čtvrtek 5. 10.

Osm  / Pátek 6. 10.

Devět  / Sobota 7. 10.

Deset  / Neděle 8. 10.

Jedenáct  / Pondělí 9. 10.

Dvanáct  / Úterý 10. 10.

Třináct  / Středa 11. 10.

Čtrnáct  / Čtvrtek 12. 10.

Patnáct  / Pátek 13. 10.

Šestnáct  / Sobota 14. 10.

Sedmnáct  / Neděle 15. 10.

MARIE REJFOVÁ

Přečtěte si ukázku z knihy Případ Pegasus

Přečtěte si ukázku z knihy Polární záře

Jedna

/ Pátek 29. 9.

1

„Vy nejste dole? Koncert začne za půl hodiny.“

Josefína zvedla oči. Ve dveřích učebny stála ředitelka školy Regina Smutná. Objemné poprsí napasované v tmavých koktejlkách, světlé vlasy spletené do prapodivně složitého drdolu. „Dávám dohromady to sebehodnocení,“ odpověděla Josefína. Co se tahle ženská stala její šéfovou, sepisovala podobné nesmysly dvakrát do týdne. Hodnotila žáky, rodiče, školu, svou práci, sebe. Byla přesvědčená, že kdyby na to existoval formulář, hodnotila by i kvalitu toaletního papíru na učitelských záchodcích.

„Nechte to na zítra,“ řekla Smutná. „Potřebuju, aby někdo stál v šatně.“

Josefína hodila propisku na stůl. „A kde je školník?“

Ředitelčin obličej se rozzářil. „Pan Kolbaba spěchal pro další židle. Přišlo daleko víc lidí, než jsme čekali.“

„Aha,“ odtušila Josefína, vstala a zhasla. Musela uznat, že svou novou šéfovou značně podcenila. Pozvat na obyčejný žákovský koncert půl města bylo jako hrát ruskou ruletu. Obojí zpravidla končilo stejně – trapnými rozpaky a hrobovým tichem.

Ale teď to vypadalo, že se Regině Smutné povedl manažerský majstrštyk. Když vyšly na chodbu v podkroví, kde se nacházely ateliéry a třídy výtvarných oborů, dolehly k nim zvuky z přízemí. Hučelo to tam jako v úle. Občas se ozvalo tklivé zanaříkání hoboje provázené spěšnými úhozy do klaviatury. Ředitelka vyrazila jako liška do kurníku. Josefína jí na vysokých podpatcích stačila jen tak tak.

„Přijede i starosta,“ prohodila přes rameno Smutná.

„Jeho Péťa dneska vystupuje,“ podotkla Josefína. Malý Petr Jiroušek hrál na housličky sotva dva měsíce a šlo mu to. K neskonalé úlevě celého sboru.

Smutná mávla rukou. „Budou volby. Musí se ukázat.“

Není sám, napadlo Josefínu, když sledovala ředitelčino výrazné pozadí pohupující se v upnutých šatech. To, že na sebe Regina Smutná ráda strhává pozornost, bylo jasné už v září, kdy nechala přetřít fasádu základní umělecké školy na žluto.

„Přední řada musí zůstat volná pro lidi z radnice,“ pokračovala ředitelka a zatočila ke schodišti. „Nechala jsem Irenu, ať to tam hlídá.“

Josefína se v duchu zasmála. Poslední, co by si dokázala představit, je to, jak éterická učitelka scénického tance Irenka Kociánová brání vlastním sotva padesátikilovým tělem volné židle proti hordě ke všemu odhodlaných rodičů.

Srovnala s ředitelkou krok. „Kdy myslíte, že to tady dneska skončí?“

„Jak bude potřeba,“ odvětila Smutná značně odměřeně. „Spěcháte domů?“

Ne, já obvykle toužím tvrdnout v práci do devíti večer, ušklíbla se pro sebe Josefína. Přinutila se ke kajícnému tónu. „Má mi přijet návštěva.“

„Aha,“ řekla ředitelka a její boky se rozvlnily ještě víc, jak sestupovala ze schodů.

„Mohla bych odejít dřív?“ vypálila Josefína ostrými.

Regina Smutná nezpomalila ani o píď. „Je to vážně nutné?“

Je to hrozně nutné, milá paní ředitelko, pomyslela si Josefína vztekle. Sex s Tvrdíkem jsem měla naposledy před třemi týdny. To by nebylo vzhledem k mizivému počtu jejích styků s muži během posledních dvou let tak nepochopitelné a ona by se s tím v poklidu a s noblesou sobě vlastní smířila nad sklenkou dobrého tramínu, kdyby tu nebyl prostý fakt, že jí společnost nesnesitelného komisaře celkem chyběla. „Vytrhlo by mi to trn z paty,“ zvolala, protože hluk sílil. Proti nim se vyrojila skupinka povykujících dětí se stojany na noty.

„Kam to nesete?“ zatarasila jim cestu ředitelka.

„Do kabinetu!“ vypískla dívenka s rezavými vlasy a s tváří posetou pihami. „Říkal to pan učitel Stehlík.“

Regina Smutná si dala ruce v bok.

„Vraťte ty stojany do sálu.“

„Ale pan učitel říkal, že je máme uklidit, protože jsou k prdu.“

Děti se rozesmály.

„Vezměte je dolů, a hned!“ zvýšila hlas ředitelka.

„Ano!“ Holčička přikývla a rozeběhla se ze schodů dolů. „Jdeme zpátky, bando líná!“

Ostatní ji s hlasitým hulákáním následovaly.

„Pan učitel říkal! Sotva nastoupil, a už to tady organizuje…“ Smutná pohlédla na Josefínu. „Vidíte, jaký tu je zmatek. Opravdu potřebujeme každou ruku. Pojďte.“ Obrátila se.

Josefína dostala strašnou chuť kopnout ji do objemného pozadí a sledovat, jak se kutálí mezi hosty. Spolkla sprosté slovo, které se jí dralo na jazyk, a následovala šéfovou do vstupní haly plné lidí.

„Dobrý večer,“ kývla na pár známých tváří.

„Kabáty ať si všichni nosí do šatny.“ Ředitelka ukázala ke dveřím momentálně zataraseným hejnem starších dam a odkráčela do sálu, kam proudili další hosté.

„To ti véna písk,“ utrousila Josefína a nenápadně se přesunula zpět ke schodišti. Vrátí se k sobě do třídy, a až bude koncert v plném proudu, odejde domů.

V té chvíli se kdosi dotkl její paže. „Dobrý večer. Mladá paní, prosím vás, byla byste tak laskavá…“

Vedle ní se hrbil starý pán s hůlkou. Mhouřil oči za brýlemi s tlustými skly a usmíval se. Světle hnědý oblek provoněný těžkou kolínskou a naleštěné polobotky dodávaly jeho vizáži styl i přes značně pokročilý věk jejich majitele.

„Ano?“

„Nerad vás obtěžuji, ale ukázala byste mi, kam se mohu jít posadit? Měl tu na mě čekat vnuk, ale nikde ho nevidím,“ vysvětloval pán.

„Samozřejmě,“ řekla a nabídla mu rámě.

„Děkuji.“ Zavěsil se do ní. „Kdybych tušil, že budu mít tak šaramantní doprovod… Ale doufám, že vás nezdržuji.“ Zarazil se. „Jistě na někoho čekáte.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou a nasměrovala ho k sálu. „Učím tady.“

„Tak to mého vnuka znáte,“ rozzářil se. „Trubka. Pozoun. Tuba.“

Nechápavě pokrčila čelo.

„Stehlík. Jakub Stehlík,“ připomněl jí.

Josefína si vybavila novou posilu jejich pedagogického sboru. Vysoký mladý muž s hloubavým pohledem a tmavými kudrnatými vlasy. Přijel před dvěma týdny. Přicházela tenkrát ke škole a už z dálky pobaveně sledovala, jak se snaží vydolovat velké černé pouzdro z taxíku po střechu narvaného zavazadly a dalšími věcmi. Když kolem něj procházela, zvedl k ní zrak a ona si v rozpacích podvrtla kotník.

„Aha,“ řekla a vstoupila se svým společníkem do sálu.

Na improvizovaném pódiu stálo klavírní křídlo. Před ním se řadil pěvecký sbor a všude kolem pobíhali viditelně nervózní učitelé a svátečně oblečené děti. Zbytek sálu obehnaného velkými zrcadly a baletními tyčemi vyplňovaly dlouhé řady židlí, nyní z větší části obsazené.

Stehlík senior namířil hůlku do čela hlediště. „Támhle bychom si mohli sednout, mladá paní.“

Pohlédla, kam ukazoval, a málem se zakuckala smíchy. Na místech vyhrazených pro starostu a brodské radní se roztahovalo kompletní osazenstvo rodiny Dostálových.

Její sestra Miroslava vzbuzovala strach už na dálku. Akorát nebylo na první pohled úplně zřejmé, jestli za to mohl její přísný výraz, nebo podivně neforemná róba zemité barvy, jež se jako obvykle úspěšně vymykala jakýmkoliv módním trendům. Jedinými, které to nechávalo naprosto v klidu, byl její manžel Karel a synové Ladislav a Albert. První se řídil lety prověřeným heslem o zvyku a železné košili, zbylým dvěma puberta nedovolovala, aby o cokoliv v této místnosti projevili zájem.

Starého pána nejspíš zachránila skutečnost, že nosil brýle, protože se bez sebemenšího zaváhání vydal přímo k Josefíniným příbuzným. „Je zde volno, prosím?“

„Je,“ houkl Karel Dostál. „Nazdar,“ kývl na Josefínu.

„Ahoj,“ pozdravila ho a pustila rámě svého společníka, aby se mohl posadit.

Se spokojeným odfouknutím se uvelebil vedle Miroslavy. „Dobrý večer,“ uklonil se galantně.

„Dobrý večer,“ odpověděla a sjela ho od hlavy až k patě. Potom bez mrknutí oka přenesla pozornost na Josefínu. „Máte tu někde program?“

Pokrčila rameny. „Nevím.“

Miroslava nadzvedla obočí.

„Tohle je akce hudebkářů, takže pardon,“ prohlásila Josefína a raději se obrátila na synovce. „Čau, kluci. Trochu opruz, ne?“

„Bestiální,“ ušklíbl se Láďa. „Megaopruz.“

„Uklidni se, Ladislave,“ napomenula ho matka.

„To půjde těžko,“ zamumlal. „Ještě k tomu sedíme v první lajně jako nějaký –“

„Neopovažuj se dokončit větu,“ zpražila ho Miroslava ledovým tónem.

„Mladí pánové by nejspíš byli nejraději někde jinde,“ poznamenal starý pán a se zúčastněným pohledem se na Láďu s Bertem usmál. „S děvčaty na diskotéce, co, kluci?“

„Tihle dva?“ zasmála se Josefína. „Leda tak s herní konzolí.“

Vztekle po ní loupli očima.

Miroslava si toho nevšímala. Naklonila se ke klukům a potichu odměřovala slova. „Jestli se to některému z vás nelíbí, má smůlu. Bude vám sedmnáct, tak se začněte chovat jako dospělí. V opačném případě můžete zapomenout na brusle.“

„Tu chvíli vydržíte,“ podpořil manželku Karel Dostál. „Příště to může bejt horší.“

Pomalu k němu stočila zrak. Připomínala teď obrovskou hnědou ještěrku, která se chystá slupnout ubzučenou mouchu.

„Horší a delší, viď, maminko?“ Rozšafně ji poplácal po stehně.

„To rozhodně,“ zašeptala.

„Ale proč musíme sedět vepředu?!“ přerušil jejich manželskou etudu Bert. „Jsou to místa pro kokoty!“

„Bude veselo,“ vyhrkla Josefína, dřív než se jejímu synovci mohlo cokoliv ošklivého stát. „Jde sem hlavní kokot s manželkou a ředitelkou.“

V těsném závěsu za Reginou Smutnou k nim totiž mířil pohledný muž v doprovodu hezké mladé brunety. Jemu mohlo být šedesát let, ona vypadala, že právě dokončila střední školu. Oba se usmívali na všechny strany.

Na rozdíl od ředitelky, která se k nim hrnula s výrazem vůdkyně lví smečky. Postavila se před jejich skupinku a očima vyhledala nejslabší článek stáda. „Mohu vás poprosit…,“ naklonila se ke Karlu Dostálovi. „Tato místa jsou vyhrazena pro zástupce městského úřadu.“

Odtrhl zrak z jejího výstřihu. „Neviděl bych v tom problém,“ prohodil. „Jistě se tu všichni srovnáme.“

Nadechla se. „Opravdu vás musím požádat –“

„Dobrý den, paní ředitelko,“ ozvala se Miroslava.

Regina Smutná na ni pohlédla.

„Ještě jsme si nebyly představeny. Magistra Dostálová,“ pronesla Miroslava. „Nevidím sebemenší důvod, proč by má rodina nemohla sedět na stejných židlích jako starosta obce, kterého jsem – mimochodem – nevolila.“

Josefína ten tón znala a pomalu začínala nadřízenou litovat. Na tvářích Smutné naskočily rudé skvrny.

„Domnívám se, že pan starosta Jiroušek si s celou touhle situací hravě poradí,“ vstoupil do hovoru starý pán. „Tys byl vždycky chytrý mladík, viď, Jaroslave?“

Všichni se jako na povel podívali na starostu.

Ten stál jako zkoprnělý a beze slova zíral na starého pána.

První dáma Brodu se přisála k manželovu boku. „Kdo je to, miláčku?“ zašeptala.

„František Stehlík, milostivá,“ odpověděl místo něj starý pán. „Černé svědomí vašeho pana chotě.“

„Pan Stehlík,“ vzpamatoval se starosta a natáhl k němu ruku. „Vás už jsem neviděl… jak je to dlouho?“

Oslovený sevřel hůlku. „Pětatřicet let, Jaroslave. Pětatřicet let.“

Starosta neztratil glanc. „A co vás přivádí do Brodu?“

„Máme tu na hřbitově rodinnou hrobku,“ odpověděl starý pán suše.

Kousek od nich se ozvalo popuzené zaklení.

Otočili se.

Jakub Stehlík v tmavém obleku dřepěl vedle pódia a pokoušel se utáhnout stojan na noty. Pokaždé, když se narovnal, šroub povolil a kovový pultík mu s chrastěním sjel dolů.

„Sakra!“ hodil neposlušný stojan pod klavír a vzal si další. Vzápětí se mu rozsypal pod rukama.

„Vidím, že město financuje kvalitu hudebního vzdělávání dětí opravdu dobře,“ pronesla Miroslava.

Ředitelka Smutná zalapala po dechu.

„Ostatně,“ pokračovala Miroslava, aniž by pohlédla na starostu, „i u nás na gymnáziu je polovina vybavení zastaralá. Kdybychom si sem tam nepomohli nějakým tím sponzorem…,“ zavrtěla hlavou.

Josefína se ošila. Na vytváření trapných situací byla její sestra mistr. „Půjdu mu s tím pomoct,“ řekla a vydala se k Jakubovi.

„Je tohle možný?“ Hodil stranou další stojan. „Říkal jsem, že jsou to krámy!“

„Dobrý večer,“ pozdravila ho Josefína.

„Co? Jo. Zdravím,“ vydechl. „Promiňte.“ Rozhodil rukama. „Kam si děti dají noty – to vážně nevím.“

„Na hlavu,“ navrhla.

„Doprčic, tohle je…“

„Nahoře ve třináctce jsem viděla nějaký stojany,“ řekla. „Vpravo v rohu.“ Za tu dobu, co učila na téhle škole, přivedla umění zašít se k naprosté dokonalosti. Kabinet na pomůcky byl ideálním místem, kde se zavřít, když vám všichni lezou na nervy.

„Díky!“ Sevřel jí paži a vyběhl ze sálu.

Pokrčila rameny. „Není zač.“

„Kam běžel?!“ sykla jí Regina Smutná do ucha, až Josefína leknutím nadskočila.

„Pro jiný stojany,“ odpověděla Josefína. „Tyhle jsou na prd.“

„A kde je Irena?!“ soptila dál ředitelka. „Měla být tady v sále! Za pár minut začínáme.“

„Nevím,“ odpověděla Josefína a měla se k odchodu.

„Kam jdete?“ zastavila ji Smutná.

„Do šatny. Hlídat kabáty.“

„Ale co s vaší sestrou?!“

Josefína mrkla na Miroslavu. Seděla na židli s výrazem železné lady a bylo jasné, že Dostálovi se ze svých míst nehnou bez případné újmy na zdraví pro jejich nejbližší okolí. „To opravdu nevím. Jedině to tu odpálit,“ navrhla s vážnou tváří.

Ředitelka protočila panenky a pospíšila zpátky ke starostovi a jeho ženě, kteří se mezitím usadili vedle Berta. „Pane starosto…“

Josefína vyklouzla do haly. Venkovní dveře se otevřely a několik posledních hostů si v závanu nikotinu pospíšilo do sálu, odkud zazněl dětský zpěv. Chvilinku nerozhodně stála a pak vyběhla po schodišti do prvního patra. Na podestě se srazila s Jakubem Stehlíkem s náručí plnou stojanů na noty. Vyhnula se mu na poslední chvíli.

„Neříkejte mi, že už začali!“ křikl.

„No… jo,“ řekla. „Utíkejte.“

„Ty vole!“ ulevil si a řítil se dál.

Zbytek nadávek už neslyšela. Usmála se a pokračovala prázdnými chodbami k sobě do třídy. Tma, ticho a uklidňující vůně terpentýnu byla přesně ta kombinace, kterou právě teď potřebovala. A hlas komisaře Tvrdíka.

Přešla ke stolu a vytáhla z kabelky mobil.

„Josefíno?“

Zdálo se jí to, nebo zněl rozpačitě?

„Ahoj. V kolik dorazíš?“ zeptala se. „Ještě jsem v práci, ale uteču. Ředitelka bude mít sice plno řečí, ale nehodlám tu trávit i večery. Maximálně mě propustí, což by na jednu stranu byla úleva, ale –“

„Josefíno, já to dneska nestíhám,“ skočil jí do řeči.

Žaludek se jí sevřel zklamáním.

„Jsi tam?“ ozval se po chvíli.

Nadechla se. „Ano.“

„Mám toho ještě moc a dneska už se z Prahy nedostanu,“ vysvětloval dál.

„V pořádku.“ Snažila se, aby to znělo vyrovnaně.

„Uzavírám případ…“

„Tomáši, říkám, že je to v pohodě.“

Odmlčel se.

„Budu muset končit,“ řekla. „Ahoj.“

„Pepíku –“

Hodila telefon zpátky do kabelky a sedla si na stůl.

„To by bylo,“ zašeptala. Zadívala se z okna, kde poblikávala světla večerního Brodu. Zlobila se na komisaře, že na ni nemá čas, a ještě víc byla rozhněvaná na sebe, že ji to tolik mrzí. Policista, ženatý, otec dospívající dcery – věděla, že nemá právo cokoliv od jejich známosti chtít. Ale strašně, strašně ji to štvalo.

2

Čas běžel a ona jen tupě zírala na město. Kdesi v ulicích se rozezněla policejní houkačka, aby po chvíli ztichla. Pohroužila se ještě víc do sebe.

Probralo ji až zaklepání na dveře. „Ano?“

Trojúhelník světla se z chodby rozlil po zdech učebny spolu s notoricky známou melodií od Mozarta.

„Jste tady,“ zkonstatoval Jakub Stehlík a narovnal si na rameni řemen pouzdra, které se mu otíralo o bok.

Měl na sobě tříčtvrteční flaušový kabát, zpod kterého vykukoval vytahaný modrý svetr.

„Beru kramle,“ řekl. „Jdete taky?“

Slezla ze stolu. „Jasně.“ Vzala si kabelku a sáhla pro baloňák, který ležel přehozený přes opěradlo židle. „Vaše děti už hrály?“

Přikývl a pustil ji, aby mohla vyjít ze dveří. „Karlík to ufoukal skoro až do konce a Honza udělal jenom pět chyb, takže sukces,“ pronesl ironicky.

„Učíte tu sotva tři týdny,“ řekla, když se vydali ke schodišti. „Nikdo vám nemůže říct ani popel.“

„S tím počítám,“ zašklebil se. „Ještě jsem vám nepoděkoval za ty stojany.“

„Maličkost,“ mávla rukou.

„Co máte v plánu?“ zeptal se.

„Kdy?“

„Teď večer,“ odpověděl.

„Spát.“ Sama. Trpce se v duchu usmála.

„Pojďte na skleničku,“ řekl.

Pohlédla na něj. „Vy se s ničím moc nepářete.“

„No, asi ne.“

Sestoupili do haly. Mozarta vystřídalo pásmo lidových písní a Josefína přidala do kroku, aby se co nejdřív dostala na vzduch.

„Konečně,“ vydechla, když za nimi zaklaply vchodové dveře. V ten samý okamžik si všimla Irenky Kociánové. Ta s vyplašeným výrazem hodila na zem nedokouřenou cigaretu. V lehounkých bleděmodrých šatech a blond vlasech vyčesaných vysoko do týla Josefíně připomněla vílu Zvonilku.

„Běžte radši do tepla, paní učitelko,“ usmál se na Irenu Jakub Stehlík.

„Ahoj. Na shledanou,“ vykoktala Irenka a opřela se o kliku.

„Tak kam?“ zeptal se. „Vy jste místní.“

„Já? Vůbec ne,“ ohradila se. „Ale znám jednu prima hospodu. Jestli ovšem nejste zvyklý na vyšší standard.“

Zaculil se. „Nad čtvrtou cenovou mě nikdo nedostane.“

Navzdory jeho značně neuspořádanému zjevu o tom silně pochybovala. „V tom případě jdeme k Jelínkovi,“ řekla a pokynula mu, aby vyšli. Začala jí být zima. Sexy černé šaty nad kolena a tenký kabát nebyla nejvhodnější volba do podzimního počasí, ale tohle všechno mělo být naservírováno komisaři Tvrdíkovi. I za cenu zánětu průdušek. Teď by si nejraději nafackovala, že byla tak pitomá. Nastydne, než přejdou náměstí.

„Na co myslíte?“ překvapil ji otázkou.

Mlčky se usmála a přidala do kroku. Aspoň si nemusela brát tak vysoké podpatky. Na těch kočičích hlavách je to vážně terno.

„Myslel jsem, že jste zdejší,“ nadhodil.

„Ne, jsem přivandrovalec jako vy,“ opáčila.

Mrkl na ni.

„Omlouvám se,“ řekla spěšně. „Jestli jsem vás urazila…“

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem neměl moc pevný kořeny. Praha nebo Brod. To je jedno. Přistěhoval jsem se jen kvůli dědovi. Žil tady a na starý kolena se mu začalo stejskat.“

„Aha,“ ulevilo se jí. „Můj problém je, že rychleji mluvím, než myslím. A pak už si ty věci, co pronesu, nemůžu nacpat zpátky do pusy.“

Zasmál se. „V tom případě bychom si měli začít tykat. Pro tyhle případy je to šikovnější.“

„Souhlasím,“ přisvědčila s hranou vážností a podala mu ruku. „Josefína.“

K Jelínkům došli už bez nehody. Lokál byl poloprázdný. Kromě stolu štamgastů, kde každý poctivě zahříval své místo, tu bylo hostů jen poskrovnu.

„Zdravíčko, mladá paní,“ zahlaholil od výčepního pultu růžolící hostinský.

„Dobrý večer, pane Jemelka,“ usmála se na něj Josefína a s úlevou se posadila k nejbližšímu stolu.

Jakub opřel pouzdro o zeď a přisedl si k ní. „Co tu točí?“

Dřív než mu stačila odpovědět, hostinský před ně postavil dva plné půllitry. „Tady jedině klempíře, mladej pane.“

Jakub zvedl obočí. „Aha. A to je?“

„Místní pivo. Není špatný,“ řekla Josefína a sundala si kabát. Hovor u stolu štamgastů na okamžik ztichl a kdosi na protější straně místnosti hvízdl. Nevšímala si toho.

„No dyť.“ Hostinský si dal ruce v bok. „A když ho proložíte panáčkem, je ještě lepší.“

„Pane Jemelka.“ Josefína pohrozila hostinskému prstem. „Ještě teď je mi zle, když si vzpomenu na ty vaše rumový pauzy.“

Hostinského kulatý obličej se roztáhl do širokého úsměvu. „Ale vydržela jste dýl než svýho času Olda Fikejs. A to byl nějakej spiťour, že jo, chlapci?“

Odpovědí mu bylo pochvalné mručení.

„Oldřich Fikejs,“ vysvětlila Jakubovi. „Místní rodák a zvelebitel města. Po revoluci prý nejlepší starosta široko daleko.“

„Škoda ho,“ povzdechl si hostinský. „Ale pohřeb měl velkej. To jo. A pít uměl. Skoro jako tady paní Divíšková.“

„Koukám, že tě tu mají rádi,“ prohodil Jakub a zvedl půllitr. „Na zdraví.“

Ťukli si.

„Vypadám jako notorik.“ Josefína se s požitkem napila.

Položil sklenici na stůl a setřel si hřbetem ruky z horního rtu pěnu. „Vypadáš hezky.“

Zakuckala se. Je možné, že s ní flirtuje?

Mrkl na ni. „Rozhodně jsem tě nechtěl přivést do rozpaků.“

Zadívala se mu do očí. Tvářil se jako neviňátko, a ona vůbec netušila, co se mu honí hlavou. „Ty taky mluvíš, jak ti zobák narostl, viď?“

„Přesně jako ty,“ vrátil jí kompliment. „Ale jinak je to podobnost čistě náhodná.“ Několika hlubokými doušky vypil pivo a položil prázdnou sklenici na stůl.

Učinila marný pokus o to samé. Po prvních dvou deci začala mít pocit, že se topí. Do očí se jí vlily slzy a musela si dát ruku před ústa, aby zabránila hlasitému říhnutí.

Zasmál se.

„To je jasný,“ chytila dech. „Například já neumím troubit na trumpetu.“

„Všechno se dá naučit,“ opáčil a mávl na hostinského.

„Tak klempíř nakonec zachutnal,“ pronesl spokojeně pan Jemelka, když před Jakuba Stehlíka postavil další pivo.

„Přihoďte k tomu ještě dva velký tuzemáky, prosím pěkně,“ řekl Jakub a vrhl omluvný pohled na Josefínu. „Budeme to muset prokládat.“

Svého plánu se držel poctivě až do jedné hodiny. Potom ho Josefína donutila opustit hospodu. Vypotáceli se od Jelínků jako poslední.

„Kam teď?“ Hodil si popruh pouzdra kolem krku a rozhlédl se.

Zavěsila se do něj. „Spát.“

„Veď mě,“ zavelel. „Jsem utahanej jako kůň.“

„Moment,“ zasmála se. Motaly se jí nohy a byla ráda, že se může o někoho opřít. I když její doprovod očividně řešil naprosto stejný problém se stabilitou. „Ty jdeš domů.“

„To ne.“ Nasadil útrpný výraz. „Je to úplně strašně daleko, myslím.“

„A kde?“

„Tady, v Brodu,“ odpověděl a zastavil se.

„To já vím,“ zaúpěla. „V jaký ulici bydlíš.“

Zvedl zrak k obloze. Kudrnaté vlasy mu čechral vítr.

Trpělivě čekala. Lampy pouličního osvětlení tiše zářily. Ze sklepního okénka domu, u kterého stáli, se protáhla kočka a vběhla pod zaparkovaná auta. Na konci ulice se potácel člověk.

„Hej,“ šťouchla do Jakuba Stehlíka ukazováčkem.

Jen se lehce zakymácel.

„Bože,“ protočila panenky.

„Cože?“ ozval se.

„Ta ulice, kde s dědou bydlíte,“ zopakovala mu svou otázku. „Jak se jmenuje?“

Zaostřil na ni zrak. „Škrétova. Třicet tři. Přízemí,“ odříkal.

„Tak to je až u autobusáku,“ povzdechla si. Opilec, který se za nimi táhl, se zastavil, aby vykonal potřebu.

„Je moc daleko, abys něco viděla,“ poznamenal Jakub.

„Dovol,“ ohradila se a postrčila ho, aby šel. „Jen jsem si říkala, kdo to je.“

„Asi Olda Fikejs,“ řekl smrtelně vážně.

„Nejspíš,“ zasmála se.

3

Zhruba po půl hodině dorazili k Dostálovic vile. Topila se v potemnělé zahradě za vysokým plotem.

„Fajn.“ Vytáhla z kabelky mobil. „Zavolám ti taxík.“

Shodil pouzdro na zem a promnul si krk. „Zbytečně vyhozený peníze.“

„Je tam pořád obsazeno,“ zabrblala s telefonem u ucha.

Dovrávoral k brance a vzal za kliku. Vrátka se nehnula ani o píď.

„Co?“ Ruka s mobilem jí klesla. Přistoupila k Jakubovi a zalomcovala klikou pro změnu ona. „Já tu Miroslavu uškrtím! Tohle mi dělá naschvál!“

„My nemáme klíče?“ zamračil se.

„Ne,“ odsekla. Ztratila je asi před třemi týdny. Následoval nekonečný proslov její sestry na téma Nezodpovědnost v chování průměrně inteligentní bytosti a její katastrofální dopad na nejbližší okolí. Nato obdržela náhradní klíč od bytu s tím, že ty od domu a branky si má obstarat sama. Což pochopitelně dosud neudělala.

Vyskočil na cihlový sokl plotu a vysoukal se na železné příčky zakončené ozdobnými bodci.

„Neblbni!“ zvolala. „Napíchneš se!“

„Klid,“ hekl. Na druhou stranu spíš spadl.

„Jestli si myslíš, že tam polezu v silonkách…“

Jeho pohled jí sklouzl po nohách. „To by bylo sice moc fajn,“ pronesl. „Ale…“ Zvedl se a vydal se k domu. Za chvíli zaslechla bušení na dveře.

Nic.

Nahlas proklela svou rodinu.

Vynořil se ze tmy a natáhl se přes plot. „Hoď po mně ten futrál,“ řekl.

„Proč?“ nechápala.

„Věř mi.“

Podala mu pouzdro.

Položil ho na zem a otevřel. Světlo z chodníku se odrazilo od stříbřitě lesklého těla trubky.

Došlo jí, co má v úmyslu, až když přiložil nástroj k ústům. „Počkej, ne–“

Noční ticho prorazil vojenský budíček.

„Jakube!“ zařvala na něj.

On ale nepřestával, dokud se v prvním patře nerozsvítila okna. „Vida,“ prohodil spokojeně a vykročil i s trubkou v ruce k domu.

„Ty vago,“ zakryla si ústa dlaní. Vůbec netušila, jestli se má smát, nebo trnout strachy.

Hlasité bouchnutí dveří a spěšné kroky ji však přesvědčily, že úplně nejlepší bude možnost číslo tři – předstírat, že je mrtvá, a doufat, že Miroslava se nerozhodne zabít ji podruhé.

Ke své neskonalé úlevě poznala Karla.

„Co tu blbnete?“ zeptal se. Kráčel v pantoflích a jednou rukou si přidržoval kalhoty pyžama. Za ním se loudal Jakub.

„Promiň,“ hlesla.

„Málem jsem dostal infarkt,“ vyčetl jí švagr. „A praskla mi guma.“ Otočil klíčem v zámku.

„Když je to jenom tahle,“ přidal se do debaty Jakub.

Josefína škytla a prošla kolem Karla na zahradu.

„Máš jediný štěstí, že Mirka v noční košili ven nevyleze,“ řekl a zamkl.

„Zlobila se?“ zeptala se Josefína.

„Ne.“

„Tak to je v…“ Znamenalo to jediné – Miroslava zuří.

„Být tebou, vypadl bych zejtra z baráku hodně brzo,“ řekl.

„To abych šla hned,“ zašklebila se.

„Jdi spát,“ zabručel a vydal se zpět k domu. „Půjdeš na špalek s čistou hlavou,“ houkl ještě přes rameno.

„Jste pěkně drsná rodina,“ poznamenal Jakub.

Podívala se na něj. S trubkou v ruce a v kabátu vypadal jako ponocný. Ještě halapartnu a čepici vojenského vysloužilce, a byl by jako od Lady, zasmála se. Nahlas.

„Co je?“

„Nic,“ odpověděla. „Zavolám ti ten taxík.“

„Tvůj švagr zamkl,“ prohlásil a přistoupil k ní. Trubka se jí otřela o bok.

Bojovně zvedla bradu. „A? Tak to zase přelezeš.“

„Budu hodný.“

„V obýváku na zemi.“

Zvedl dva prsty do vzduchu. „Čestný skautský.“

Dvě

/ Sobota 30. 9.

4

Probudil ji nepříjemný zvuk. Otevřela oči. Nastrop ložnice shlasitým bzučením narážela vypasená masařka.

S…, hekla Josefína apřejela si dlaní přes rozbolavělé spánky. Pomalu se posadila. Tradiční nával nazvracení se nedostavil. Alespoň to, oddechla si apokusila se dát nohu zpelesti.

Nepříjemný zvuk se ozval znovu. Zamračila se apohlédla nadruhou stranu dvoulůžka. Zahrabaný vpeřinách tam ležel Jakub Stehlík ahlasitě chrápal.

Jsou různé druhy zvuků, které může chlap vydávat, Josefínko. Problém je, že sněkterými se ti pochlubí až posvatbě. Pak máš tři možnosti: vražda, rozvod nebo oddělené ložnice.

Okamžik byla schopná naněj jen nehnutě zírat.

Asakra, zašeptala azakryla si nahá prsa. Sjela rukou pod peřinu. Maličko ji uklidnilo, že má nasobě kalhotky.

Opatrně šátrala dál. Nahmatala chlupatou nohu. Apotom zadek. Nahý.

Spáč se smumláním zavrtěl.

Josefína vyskočila zpostele asáhla doskříně poprvním kusu oblečení, které se jí dostalo pod ruku. Že to byla hodně průhledná košile, poznala až vokamžiku, kdy se zpostele ozvalo uznalé zamručení.

Otočila se kněmu.

Nazdar, zívl.

My jsme spolu spali? vypálila naněj bez obalu.

Chvíli ji mlčky pozoroval apotom se rozesmál.

Tak spali, nebo ne?!

Začínal ji rozčilovat.

Posadil se apodrbal se včerných chlupech nahrudi. Ty si nic nepamatuješ?

Ne, rozhodila rukama. Ta láhev vína, kterou sJakubem ještě večer vypili, sní musela pořádně zacloumat.

To je škoda, zatvářil se zkroušeně.

Nadechla se. Co teda bylo?

Co tak asi mohlo být. Mrkl nani.

Bože můj!

Přeceňuješ mě, usmál se.

Víš co? Klidně si to nech pro sebe. Vyndala ze skříně podprsenku adžíny aodešla dokoupelny. Nebude to zněj páčit. Už jenom prostý fakt, že se probudila vedle muže, kterého znala teprve pár dní, byl děsný zápřah najejí svědomí. Komisař Tvrdík se musel během posledních dvanácti hodin uškytat ksmrti.

Znepříjemných myšlenek ji vysvobodilo zaklepání nadveře koupelny. Jakub Stehlík byl naštěstí už oblečený.

Čo je? zašišlala skartáčkem vpuse.

Češ kafe, nebo čaj, nebo nič?

Kafe.

OK, řekl aodešel.

Když vyšla zkoupelny, nalince hučela rychlovarná konvice. Vedle ní stál tác schlebíčky, které včera večer nedojedli, načatá láhev vína askleničky.

Ani jsi mi neřekla, kdo měl původně přijít nanávštěvu, řekl Jakub, který otvíral jednu skříňku podruhé. Kde máš hrnky?

Natáhla se pro dva bucláky. Nikdo.

Přítel?

Nasypala dohrnků kávu apřelila ji vroucí vodou. Příležitostný milenec, odpověděla. Cukr je tady. Podala mu bílou glazovanou dózu.

To je fajn, ne? Nabral si tři plné lžičky.

Moc často sem nejezdí, řekla. Otevřela šuplík azahrabala vpříborníku.

Nech mě hádat. Vzal si odní lžičku. Náročná práce, ještě náročnější manželka aděti.

Skoro jsi se trefil, usmála se apřešla ishrnkem doobývacího pokoje. Místnosti sokny dozahrady dominoval kulatý stůl, několik židlí aušák, najehož sedáku ležela Jakubova trubka. Vrohu stála velká šatní skříň, uokna malířský stojan ačistá plátna. Je policajt.

Položil tác schlebíčky nastůl. Už se kemně doneslo, že se jim pleteš dořemesla.

Mrkla naněj přes okraj hrnku. Samotnou ji před časem napadlo, že by se mohla trochu víc zajímat oto, co se oní vBrodu říká. Sohledem navlastní zdravotní stav to byla nanejvýš ošemetná záležitost, ale absolutně nezbytná kpřežití namalém městě. Rozhodla se proniknout doterabajtů drbů, které kolovaly posociálních sítích, avytěžit znich co nejvíc užitečných informací. Naradu synovců si založila vlastní blog adoufala, že najejí občasné výšplechty někdo zareaguje.

Přistoupil kní. Detektiv Divíšková…

Ustoupila stranou, než se jí stihl dotknout. Je skoro poledne, aségra nikde. Musíme se nenápadně dostat zdomu.

Pojď se najíst, navrhl. Dotý majonézy se mi stejně nechce.

Zadívala se nachlebíčky apotom naněj. Dobrej nápad.

Kopni dosebe to kafe, arazíme. Mám hlad. Natáhl se pro trubku.

5

Ochvíli později se plížili mezi vzrostlými rododendrony kbrance. Uvnitř jednoho znich se hašteřili vrabci azdruhé strany plotu usousedů pobíhal zřetelně nervózní kokršpaněl.

Ještě foukačku skurare, abude to jak nalovu opic, řekl Jakub tlumeným hlasem.

Zaťukala si načelo. Odkdy víš, jak to –

Kokršpaněl zakňučel asčumákem uzemě rejdil sem atam.

Jestli začne štěkat…, zašeptala. Kcíli jim zbývalo sotva patnáct metrů apes nebyl znejchytřejších. Čas odčasu se prohrabal knim nazahradu apotom marně hledal cestu zpátky.

Ukázal natrávník ubranky. Mě by spíš zajímalo, kde mám pouzdro natrubku.

Víš jistě, žes ho nechal tady? zeptala se.

Já nejsem ten, kdo má ze včerejška okno, řekl adošel kmístu, kde vnoci přelézal plot. Rozhlédl se.

Musel ho vzít dovnitř někdo zrodiny. Spovzdechem se otočila kdomu. Skočím pro něj.

Počkej. Chytil ji zaloket. To nám neuteče.

Nedůvěřivě se mu zadívala doočí. Vážně?

Jo, ujistil ji. Pojď. Došel kbrance avzal zakliku. Bylo odemčeno. Vida.

Vyšli naulici.

Blízko náměstí je celkem slušná restaurace, řekla.

Paráda, prohodil anadzvedl klopu kabátu. Má portmonka je stále naditá akdispozici.

Usmála se. Ať už se včera vnoci stalo cokoliv, stímhle chlapem byla legrace. Co tvůj děda? napadlo ji náhle. Nebude mít strach, kde jsi?

Ne, zavrtěl hlavou. Je natohle moje courání zvyklý. Kdyby se něco dělo, zavolá.

Včera jsem sním minutku mluvila. Je roztomilej.

Narovnal se vramenou. Máme to vrodině. Zmatčiny strany to jsou totiž samí krásní lidé. Jeden pohlednější Stehlík než druhý.

Očividně, potlačila smích. Aco pan otec?

Pokrčil rameny. Neznám ho. Odvezli mě odsud, když jsem byl ještě mimino, akdyby si děda nevzpomněl, že chce dožít vBrodu, vůbec bych tu nebyl.

Nikdy tě nezajímalo, kdo to je? zeptala se.

Ale jo, odvětil. Jednou jsem dokonce přijel sem, abych ho našel – to mi bylo asi šestnáct. Jenže jsem nic nezjistil. Nakonec jsem se nacelou věc vykašlal avrátil se doPrahy. Babička sdědou nepovažovali zanutný mi cokoliv říct, ajá si nakonec zvyknul.

Snažila se utřídit si myšlenky. Atvoje máma?

Nebyl mi ani rok, když umřela.

Nechtěla jsem…, vykoktala vrozpacích.

Usmál se acvrnkl ji donosu. To neřeš.

Otevřela pusu, jako by chtěla ještě něco dodat, ale potom si to rozmyslela. Tahle záležitost se jí netýkala ajediné, co ji sJakubem Stehlíkem spojovalo, byla opice ahypotetický sex.

Kousek odnáměstí zaslechli mužský hlas zesílený mikrofonem. Jak se blížili, dokázali rozpoznat jednotlivá slova. Nesprávné rozhodování avlastní obohacování vystřídal nulový rozvoj města atrestuhodně opomíjené požadavky občanů. Nakonec spatřili ipůvodce oněch proklamací. Byl to hubený světlovlasý muž všedém obleku. Stál naschodech barokní kašny pod obrovským transparentem SPOLEČNĚ AJINAK – NAŠE CESTA VPŘED. Nejbližší okolí mluvčího bylo zaplněno lidmi různého věku vrůzném stádiu zájmu oto, co dotyčný říká. Největší hustota obyvatel byla uvelkého plátěného stanu. Linula se odtud lákavá vůně masa.

Že by předvolební gulášek? zbystřil Jakub.

Josefína nasála vzduch. Něco pečeného.

Prasátko?

Spíš někdo zopozice, plácla bez rozmyšlení.

Že by rovnou pan starosta? zašklebil se.

Vybavila si statnou postavu Jaroslava Jirouška. Ten by se jim narožeň rozhodně nevešel, prohlásila.

Ale, protáhl Jakub. Další fanynka.

Nesmysl, opáčila azabloudila zrakem knedaleké radnici. Stavba to byla majestátní. Její pozdně renesanční šmrnc naštěstí nezhyzdila žádná moderní budova vtěsném sousedství acelý objekt isvysokou věží shodinami aochozem působil velmi reprezentativně. Dvě okna vprvním patře byla otevřená apovlávaly vnich záclony. Hm…, řekla uznale. Koukám, že se úřaduje ivsobotu.

Sledoval její pohled. Asi někdo spevnou pracovní morálkou, prohodil avnořil se dodavu.

Znovu se zadívala kradnici. Vokně se objevila žena vbílém triku askaštanovými vlasy. Natu vzdálenost ale Josefína nedokázala rozluštit, okoho jde. Dotyčná přehlédla ruch pod sebou avrátila se zpět domístnosti zasvými zády.

Josefína se vydala zaJakubem. Ten stan nebyl jen občerstvovací bod, ale zároveň centrum propagandy hnutí Jinak. Zájemce zde mohl získat zrukou usměvavých členů propisku slogem, placku svyobrazením samotného lídra Ivo Podroužka všedivém obleku, nafukovací balonek nebo magnet nalednici.

Jakub se protlačil mezi dvě starší dámy aukázal naopékané sele. Dvakrát kousek ztoho čuníka, poručil si. Shořčicí, chlebík, akdyby byla okurečka…

Slečna, která obsluhovala gril, zamrkala. Samozřejmě. Jak se vám líbí naše volební vize? zeptala se.

Nevím, odpověděl Jakub. Neznám ji.

Apředseda našeho hnutí – pan inženýr Ivo Podroužek? nevzdávala to.

To je ten vypravěč nakašně? Toho taky neznám, řekl.

Mladý pán se přišel jen zadarmo najíst, poznamenala jedna zdam avrhla naJakuba pohled plný spravedlivého rozhořčení.

Přesně tak. Jako většina lidí tady, přitakal Jakub. Ty chleby taky dva, slečno.

Je tohle možné? druhá paní se rozhlédla popřihlížejících, aby unich našla zastání.

Nezdržujte, panímámo, ozvalo se zdavu.

Popojedem, řekl jakýsi mladík. Měl dokonalý sestřih azalevým uchem vytetovaného orla. Jeho společníci mu hlasitě přizvukovali.

No jo, naši fotbalisti, houkl nějaký pán. Veměstě je vás všude plno, ale vmalým vápně aby člověka pohledal.

Nechte si toho, dědo, jo?

FC Slavoj Brod! FC Slavoj Brod! skandoval kdosi.

Bože můj, zaúpěla dáma.

To jsou dneska lidi. Josefína zasebou zaslechla povědomý hlas. Zajímá je jenom ten žvanec. Současně ji dozad šťouchlo něco tvrdého. Otočila se.

Zafialovým kočárkem stála Vanda Švecová. Elegantní brunetka svelkýma tmavýma očima aperfektním mejkapem, kadeřnice vsalonu Dolce Vita, manželka strážmistra brodské policie Švece.

Josefína se zatvářila poťouchle apoklepala nakorbu kočárku. Netušila jsem, že se strážmistr tak bleskově pochlapil.

Nebyla jsem těhotná, zasmála se Vanda. Jenom úplně normálně tlustá.

Takhle jsem to ani vnejmenším nemyslela, ohradila se Josefína. Špíček sem, špíček tam – Vanda byla vždycky šik. Vjakoukoliv denní dobu azajakéhokoliv počasí. Josefína měla podezření, že ivteplácích azástěře by vypadala jako lady Diana. Nakoukla dokočárku. Uvnitř spokojeně oddychovalo miminko.

Procházka junior, řekla Vanda.

Josefína se narovnala. Kdy rodili?

Před čtrnácti dny, odpověděla Vanda.

Hezký mimčo.

Jenže většinu času probrečí. Iva ztoho vyšiluje. Chodí pobytě anadává Procházkovi, že jí udělal dítě, místo aby šel hledat toho jejich pitomýho angoráka.

Co? nechápala Josefína.

Měli králíka, ale někam se jim zaběhl. Tak si místo něho pořídili mimino, vysvětlovala Vanda. Půjčila jsem si malýho, aby se Iva mohla alespoň trochu vyspat –

Sdovolením! zvolala jedna zrozhořčených dam. Někteří znás jsou tu kvůli politice!

Otom silně pochybuju, houkl Jakub. Strubkou vpodpaží advěma tácky vrukou se obrátil kJosefíně. Rozbijeme tábor někde stranou.

Vymotali se zhoufu příznivců hnutí Jinak srocených umasa anašli si klidnější místo zboku stanu.

Jakub Stehlík, Vanda Švecová, představila své společníky Josefína azakousla se dovoňavé pečínky.

AHonzík Procházka, usmála se Vanda.

Jakub mrkl naspící nemluvně. Tak ty jsi ten křikloun. Celej barák je kvůli tobě vzhůru nohama.

Josefína se naněj nechápavě podívala apak jí to došlo. Škrétova třicet tři – to je ten samý dům, vekterém bydlí rotný Procházka srodinou.

Jeho táta vypadá jako prima chlap, pokračoval Jakub adal si kus masa dopusy.

To je, přikývla Vanda. Akorát ho to všechno pěkně zmáhá. Práce, mimino, manželka.

Ta okurka, mlaskla Josefína. Mohli by jich dávat víc.

Jakub pokýval hlavou. Chtělo by to něčím spláchnout.

Támhle je stánek spivem.

Výborně, řekl. Položil tácek sjídlem nastřechu kočárku aodešel.

Vanda pohlédla naJosefínu. Prosím tě, kdo to je?

Cože, ty jsi včera nebyla nakoncertě vzákladní umělecké škole? Josefína nasadila mravokárný tón, jaký vtěchto případech používala její sestra.

Pekla jsem dort, odpověděla Vanda. Švec měl narozeniny.

Josefína si představila obrovského policistu, jak mu při sfoukávání svíček chytá knír. Takže prima večer, zaculila se anamočila si sousto vepřového dohořčice.

Ale vůbec. Vanda mávla rukou. Nestačil si ani rozbalit dárek, auž ho volali zpátky dopráce. Pavel Řábek zase blbnul. Jak mám toho kluka ráda, tak včera jsem měla sto chutí jít aroztrhnout ho vejpůl.

Josefína zbystřila. Co udělal?

Chtěl si zajezdit nakole, atak se vloupal dosportovních potřeb.

Vždyť má kolo, ne?

Táta mu prý vzal pumpičku aon si nemohl nafouknout duši.

Ajak to dopadlo?

Vanda pokrčila rameny. Smentálně zaostalým pětadvacetiletým klukem neuděláš nic. Ostuda jak hrom. Teď aby Řábkovi nevystrčili nos zpekařství.

Já ti nevím. Josefína polkla akývla bradou kestánku spivem. Nakonci fronty netrpělivě přešlapoval muž zachumlaný dolímce zelené bundy. Spodmračeným výrazem sledoval lidi vřadě před sebou. Evidentně se tím zase tak moc netrápí.

Ts…, ulevila si Vanda. Jeho syn mi zkazil večer, atatík si tu vesele popíjí.

Muž strčil ruce dokapes aschoulil se ještě víc.

Ikdyž, pokračovala pochvíli, sjejich starostmi bych si asi taky občas zašla naněco ostřejšího. Řábkovic pekařství chce město zavřít.

Cože?! zhrozila se Josefína. Akam si budu chodit obalovat nervy?

Vanda pokrčila rameny. Prý tam řádila hygiena.

To mě fakt nezajímá, bouřila se dál Josefína. Vten okamžik byla přesvědčena, že celá její existence závisí načokoládových koblihách paní Řábkové. Jestliže jí vezmou podmínky kživotu, vymře jako trilobit.

Vanda se zaculila. Pořád jsi mi neřekla, kdo je ten tvůj fešák strumpetou, kývla naJakuba, který se mezitím propracoval téměř kpípě.

Učí unás dechový nástroje. Přestěhoval se zPrahy, odpověděla Josefína acítila, jak jí červenají tváře. Raději si nacpala doúst kus chleba. Ale jeho děda pochází zBrodu, zahuhlala.

Jak že se jmenuje?

Kdo? Ten děda? František Stehlík.

Stehlík, zamyslela se Vanda. Nějací Stehlíkovi tu myslím žili. Ale to jsem byla malá… Každopádně je nový pan učitel sympaťák!

Josefína zrudla ještě víc azakousla se domasa. Rozhodně je sním sranda.

To sTvrdíkem taky, ne? zasmála se Vanda.

Ohromná, ušklíbla se Josefína. Kpopukání.

Díky, ozvalo se zanimi.

Josefína se zakuckala.

6

Zpod peřinek se ozvalo slabé zakňourání.

Šš… Vanda pohoupala kočárek. Jste vBrodu služebně? obrátila se naTvrdíka. Jestli mám manžela čekat svečeří.

Jste dokonalá, řekl.

7