Celou knihu si ilustruju sám, jenom tenhle obrázek jsem nedělal. Prohlédni si ho dobře, lepší už neuvidíš.

Předmluva

V roce 2018 jsem měl cestování plné zuby. Dvakrát jsem objel svět stopem, strávil jsem minimálně půl roku na každém kontinentu a měl jsem za sebou šest výletů – čtyři půlroční a dva roční. Z posledního výletu po Africe, kde jsem nastopoval přes 13 000 km po 14 státech, jsem domů přiletěl naprosto vyčerpaný, unavený a o deset kilo lehčí. Za to mohla nejen malárie, ale hlavně můj brutální lowcost styl cestování.

Jezdím nízkonákladově, možná až moc. Na cestách vyloženě trpím. Baví mě to – důvod sám pořádně neznám a vím jenom to, že čím méně utratím, tím déle můžu cestovat. Ze všech cest jsem se vrátil bohatší, než když jsem odjížděl, plus plný zážitků. Úžasných zážitků ze všech koutů světa. Ty nejlepší jsem vždycky získal díky čtyřem hlavním pilířům lowcost cestování: dobrovolničení, stopování, kempování a CouchSurfingu. Mam tisíce fotek z krásných míst, ale o ty tolik nejde. To, na co vzpomínám a o čem vyprávím, jsou zážitky.

Za celou tu dobu na cestách jsem zaplatil za ubytování asi šestkrát, za taxi nikdy, za autobus asi dvakrát, za jídlo málokdy. Nepořizuju si místní SIM karty a piju vodu z vodovodu. Platím za víza a letenky umím najít opravdu levné. Všechno se vždycky nějak vyřešilo. Často jsem dobrovolničil a myslim si, že jsem opravdu žil naplno.

Nikdy jsem však nepřešel tu pomyslnou čáru a nestal jsem se somrákem, nikdy jsem nesmrděl a nezneužíval dobroty lidí. Cestoval jsem s nadhledem, s respektem a poznával jsem lidi i kulturu.

Možná proto mě ten lowcost až na dřeň tak baví. Tam, na hraně chudoby, se dějí ty zázraky.

Říkal jsem si, že je načase posunout se dál a splnit si další sen. Pořídím si psa! Uvědomoval jsem si, že pes je závazek, vyžaduje zodpovědnost a nejspíš mě donutí, abych se konečně někde usadil. Vlastně jsem to chtěl.

Už v Africe jsem začal jednat a kontaktoval jsem chovné stanice ve Švýcarsku a Francii. Chci přece holku ze zahraničí, ne? Potřeboval jsem chytrou fenku, která je nezničitelná a dokáže se mnou fungovat 24/7. Aby to nebylo moc jednoduché (já stejně neumím dělat jednoduché věci), měl jsem přesně specifikovanou i rasu a barvu. Věděl jsem, že to bude border kolie, a to šedočerná neboli blue merle.
Na pomalém africkém internetu se ale nedalo ani pořádně vyhledávat, natož prohlížet fotky, a tak jsem se pomalu smiřoval s tím, že to budu muset nechat na později. A potom, aniž bych někomu řekl, mi napsal dobrý kamarád David: „Chtěl bys jedno štěně od Lancyho?“
Lancy je nejkrásnější pes, jakého jsem kdy viděl. Obrovský dlouhosrstý plesnivý (blue merle) borderák, má jedno oko modré a druhé hnědé.
„Chtěl! Ale jen když bude mít blue merle fenku.“

Vrátil jsem se do Čech a stal se ze mě bezdomovec. Neměl jsem peníze na nájem, a tak jsem koupil kontejner za pět tisíc a sehnal zahradu v centru Plzně (ta byla zadarmo, stačilo ji uklidit a vyhnat opravdový bezdomovce). Bylo mi přes třicet, všichni bývalí spolužáci už měli byty, domky, rodiny a tak, ale mně kontejner úplně stačil. Nechtěl jsem nic jiného než žít.
Život na cestách, v krosně, na festivalech, to bylo moje. Nedávalo mi smysl trávit svůj drahocenný čas v práci, která mě nebaví. Občas jsem si našel brigádu, kde jsem mohl dělat něco nového, něco zajímavého, co mě bavilo. Nejvíc mě ale chytily přednášky. Vystupování před lidmi pro mě nebylo jednoduché a já mám rád výzvy.

Potom se narodila jedna blue merle holčička. „Jé, to bude Corey, cestovatelka.“ To byla první slova, která slyšela. Já se na ni jel podívat, když jí byly dva týdny. Toho dne rozlepila oči a první, co na světě uviděla, jsem byl já. Nevím, jestli to pro ni byla velká výhra, ale stalo se. Za dalších šest týdnů jsem si ji odvezl do kontejneru. Byl jsem pevně rozhodnutý, že odteď nebudu dělat nic jiného než starat se o ni. Ukončil jsem všechny své dosavadní aktivity. Corey byla moje priorita číslo jedna. Ke kontejneru jsem dokoupil druhý a začal v něm hostit lidi jak přes CouchSurfing, tak přes AirBnB. Dostal jsem se tím do bizarní situace, kdy jsem neměl domov, ale ubytovával jsem cestovatele.

Měsíc nato mi volal kamarád Miky.
„Vyrážíme stopem do Itálie, pojedeš s námi?”
„Nemůžu, na takovou cestu je Corey moc malinká.“
„To je škoda. Jede nás dvacet, jsou to závody dvojic…“
Lákalo mě to, ale nebyl jsem si jistý, jestli je to dobrý nápad. Odpoledne jsem jel stopem z Prahy do Plzně a zastavili mi úplně boží lidé.
„Jedete do Plzně?“
„Jedeme přes Plzeň, tak tě tam hodíme.”
„A kam až jedete?“
„Do Švýcarska.“
„Hmm… a nevadilo by vám zastavit se u mě v kontejneru? Že bych si vzal stan a spacák…“
Takhle rychlé to bylo. Tu noc jsme s Corey spali ve Švýcarsku.

Ráno jsme dostopovali do Itálie a u Lago di Garda se potkali s ostatními. Strávili jsme tam několik dnů a Corey to zvládla skvěle. Ja navíc přišel na to, že stopování se psem jde znatelně lépe než bez psa.

Měsíc nato jsem jel vystupovat do Rumunska na hudební festival Banát. Corey s naprostým přehledem zvládla cestu vlakem, zpátky jsme to s kamarádkou Jahu vzali stopem přes Řecko a projeli jsme velkou část Balkánu. Tam se zrodil nápad vycestovat někam dál.
Podíval jsem se na mapu světa. „Japonsko? Jo, to vypadá jako docela dobrý nápad. Japonsko.“

Prodal jsem kontejnery a začal cestovat po přednáškách. Jestli se ptáš, kde jsme pak bydleli, tak nikde. Přesněji řečeno všude, po každé přednášce u někoho jiného. Na konci přednášky jsem rád říkal: „Víte, já o lowcost cestování jenom nemluvím, já to opravdu žiju a dneska nemáme s Corey kde bydlet. Ubytuje nás někdo?“
Pokaždé (až na Ostravu) to vyšlo. Takhle jsem Corey trénoval rok. Osvědčila se jako nejlepší společník a já věděl, že až se vydáme na cestu, budu se na ni moct spolehnout.

Tak jedem.

https://slavekkral.cz/a01

Moje sedmá velká cesta začala tak klasicky, jak jen mohla. Po pěti stopech a 200 ujetých kilometrech jsem zjistil, že nemám foťák, a tak jsem se vrátil vlakem do rodné Sušice. Rodiče byli nadšení, že jsem si to rozmyslel, já jen popadl foťák a už jsem byl zase pryč. Pospíchal jsem, potřeboval jsem se už dostat za hranice a uvědomit si, že jsem zase na cestě. Znáš to, ten pocit dobrodružství a neznáma.
Bylo 29. dubna 2019 a já překračoval polské hranice.

Polsko

Polská republika Rzeczpospolita Polska
Hlavní město: Varšava (Warszawa)
Rozloha: 312 679 km² (4x ČR)
Počet obyvatel: 38 179 800
Hustota zalidnění: 122 ob./km²
Nejvyšší bod: Rysy (2 499,2 m n. m.)
Náboženství: katolické 89 %, ostatní 11 %
Měna: złoty (1 PLN = 6 CZK)
Vznik: 11. listopadu 1918 (obnovení nezávislosti po sjednocení území zabraných Ruskem, Německem a Rakouskem koncem 18. století)
Zajímavost: Polsko má několik položek na Seznamu světového dědictví UNESCO, například starobylé město Krakov, Těšínské Slezsko nebo Bělověžský prales. Dále je známé svými krásnými přírodními scenériemi, především horskými.

Druhý den jsem se dostal do Varšavy, bylo to mé poprvé v tomto krásném městě. Užil jsem si procházku historickým centrem, přešel přes jeden most a najednou jsem byl u zoo. Obcházím zoo. Corey byla v klidu, dokud nespatřila medvěda. Najednou začala totálně bláznit, štěkala na něj a nedala se zastavit. Po nějaké chvíli se mi podařilo ji uklidnit, ale to už jen vztekle vyfukovala a pozorovala medvěda, jako by ho chtěla roztrhat na kusy.

„Kámo, tohle není dobrý, takhle by sis na medvědy neměla začínat. Já vím, že mě bráníš, ale lepší je prostě vypadnout…“ Seděli jsme tam a já jí vysvětloval, že až potkáme medvědy na Sibiři, neměla by takhle blbnout. Kdyby ho naštvala, měla by jen dvě možnosti: buď zachránit život sobě, nebo mně. No, bude to sranda, tahle naše cesta. „Tak jdeme na to, Corey?“

Z Varšavy jsme odjeli kamionem a k večeru mi o kus dál zastavil Darek. „Chceš přespat u nás? Psa necháme na zahradě a ty se složíš uvnitř,“ nabídl mi. S radostí jsem přijal, ale doufal jsem, že to časem vymyslíme jinak. Noci byly ještě studené, takže Corey by to venku sice zvládla, ale moc by se nevyspala. Potřeboval jsem, aby nabrala síly pro příštích pár dní, kdy nás čekají dlouhé přesuny s nejistým cílem.

Darekova manželka a jejich syn Paul nás sice přivítali, ale bylo vidět, že je naše návštěva malinko zaskočila. Navrhl jsem tedy, že bych mohl i s Corey spát v garáži, a Darek nápad okamžitě přijal. Nejspíš sám nevěděl, jak to udělat lépe.
Ráno se přišel rozloučit, že musí do práce, ale synek mi prý ukáže místní klášter. Paul měl čerstvý řidičák, jeho auto bylo něco mezi veteránem a vrakem, a cestu si moc užíval. Než jsme dorazili ke klášteru Klasztor w Wigrach, odvyprávěl mi něco o jeho historii a pak plynule přešel k líčení, jak coby člen dětského gangu na kolech prozkoumával okolí. Vzpomněl jsem si na náš gang ze základky, kdy jsme objížděli Sušici a hledali nová místa na koupání. S Poláky máme mnoho společného.

Ale dost vzpomínání, musím vyrazit dál. Jsem na cestě už třetí den a ještě pořád v Polsku! Zastavuje mi moc milý starší pár a bere to lehoučkou oklikou přes jedno lázeňské město, kde nám kupuje zmrzlinu a procházíme se kolem řeky. Taková Náplavka, ale bez lidí.

Pobaltí

Litevská republika / Lotyšská republika / Estonská republika Lietuvos Respublika / Latvijas Republika / Eesti Vabariik
Hlavní město: Vilnius / Riga / Tallinn
Rozloha: 65 200 km² / 64 589 km² / 45 228 km²
Počet obyvatel: 2 810 761 / 1 934 218 / 1 331 796
Hustota zalidnění: 45 ob. / 31 ob. / 28 ob. na 1 km²
Nejvyšší bod: Všechny tři země mají mnoho společného, například to, že jejich nejvyšší body sotva rozeznáte od okolí: Aukštojas (293,84 m n. m.) / Gaiziņkalns (312 m n. m.) / Suur Munamägi (318 m n. m.).
Náboženství: S náboženstvím je to složitější. V Litvě jsou spíše katolíci a pravoslavní. V Lotyšsku převažuje luteránské, římskokatolické a pravoslavné vyznání. V Estonsku ortodoxní a luteránské, ale je tam i hodně dalších křesťanů (včetně metodistů, adventistů sedmého dne, římských katolíků apod.).
Měna: Všechny země používají euro (EUR).
Zajímavost: Pobaltské země jsou velmi pokročilé v oblasti e-governmentu a elektronického hlasování – Estonsko například umožňuje svým občanům volit online již od roku 2005.

Později mě dvě holky berou až do litevského Vilniusu. Jsou tak trochu hippies a mají psa. Ve Vilniusu si kupujeme pivo a jdeme pro změnu k řece. Tedy k něčemu, co je špinavý jako stoka, ony tomu říkají řeka, ale koupe se v tom jen Corey.
Nikdy se neptám na ubytování, vždycky počkám, jestli mi nebude nabídnuto. Holky mi ho nenabídly, a tak si to zařídím sám. Vidím kopec se třemi kříži, ideál. Vyšplhám nahoru, užiju si západ slunce a najdu rovné místo na spaní. Na květen je stále dost zima, ale spím uprostřed hlavního města zadarmo, tak co bych ještě chtěl?

Ráno se vydávám na Horu křížů, docela bizarní kopeček pokrytý… hádejte čím. Nachází se nedaleko města Šiauliai a hora je známá tím, že na ní jsou tisíce kovových křížů. Její historie sahá až do 19. století, kdy se na vrcholku objevily první kříže jako symboly křesťanské víry. Podle legendy je přinášeli vězni, kteří zde měli být popraveni, a rolníci modlící se za dobrou úrodu. Postupně se hora stala významným poutním místem a národním symbolem.
Během sovětské okupace Litvy byly podobné projevy litevské identity zakázány, ale lidé se na hoře aspoň scházeli, aby uctili památku svých předků a vyjádřili touhu po nezávislosti a svobodě. V té době bylo mnoho křížů odstraněno nebo prostě zničeno, ale lidé se stále vraceli a přinášeli nové a nové. Dnes už je jich tam více než sto tisíc.
Po obnovení státní nezávislosti v roce 1990 se Hora křížů znovu stala populárním cílem poutníků nejen z Litvy, ale z celého světa a časem taky symbolem odporu Litvy proti Sovětskému svazu.

Mám štěstí, že takhle brzy je místo ještě relativně opuštěné a můžu si vychutnat jeho bizarní atmosféru. Zanedlouho ale přijedou autobusy a celá hora se zaplní turisty. Rychle pryč, to není pro mě, a pro Corey už vůbec ne.

Do Lotyšska jedeme s norským zmrzlinářem. To je asi znamení, protože nás čeká noc pod mostem a vypadá to, že bude zima.
To byla noc! Corey se klepala tak moc, že mě probudila a musel jsem ji na chvíli pustit k sobě do spacáku, aby se zahřála. Zbytek noci jsme spali na sobě a tím pádem nám bylo tepleji oběma. O malinko tepleji. Ráno jsem vylezl ze stanu a všude byl sníh, no super. Rusko už asi nebude daleko.
Celý promrzlý doufám, že najdu auto, kde se zahřeju. Zastavuje borec a bez jediného slova mi naznačuje, ať nasednu. V autě je teplo, takže mi ze ztuhlého obličeje pomalu vylézá úsměv.
„Tak kam jedeš?“ ptá se řidič.
„Kam jedeš ty?“ odpovídám otázkou.
„Do Rigy.“
„Super, to mi pomůže,“ směju se. „Já jedu do Japonska.“
Týpek si mě prohlíží s kamenným výrazem.
„To je daleko,“ oznamuje nakonec a vyrážíme.
Venku stále sněží a po dvaceti kilometrech je naše společná cesta u konce. Vystupuju, odcházím a vtom se začne stahovat okénko řidiče. Týpek mi podává deku.
„Vezmi si to.“ Jeho dar odmítám, chci cestovat co nejvíc nalehko. „Vezmi si to a slib mi, že nesežereš toho psa!“
Děkuju a odcházím s dekou. Dneska ale nechci spát venku. Nastartoval jsem aplikaci CouchSurfing a píšu pěti lidem v estonském Tartu zprávy obsahující různé kombinace slov fucking cold, snow, hitchhiking, dog a pro jistotu ještě fuck. (Mami, to v překladu znamená, že tam byla moc velká zima a já prosím o ubytování.)
Během chvíle mi přichází odpověď od Andrese:
„Děkuji ti za milou zprávu. Nemám moc času, ale dnes tě ubytuji.“
Co na mojí zprávě shledal milého, to netuším – anglicky uměl perfektně, ne jak moje mamka. S Igorem tak dojíždím do Tartu a hledám udanou adresu. Andrese potkáváme ve dveřích.
„Pospíchám do školy, můžeš bydlet tady, klíče tu potom nech,“ vychrlí na mě a pak ještě dodává: „Večer pořádám takovou akci, tak se zastav na kampusu.“
„Akci, jo? A co to je za akci?“
„Zápasy v bahně,“ odpovídá v klidu Andres.
„Vždyť sněží!“
Andresovi se rozsvítí očička jako malému dítěti: „No právě!“

Nakoupil jsem si něco k jídlu a po večeři jsem tak utahaný, že bych nejraději šel hned spát. Bahenní zápasy si ale nemůžu nechat ujít. Corey to moc nezajímá, a tak ji nechávám doma, ať se vyspí aspoň ona. Podle navigace přicházím ke kampusu a už z dálky slyším fandění. Estonci blázniví dovezli obrovský nafukovací ring, naplnili ho blátem a teď se v něm mydlí mezi sebou v plavkách, sněží na ně a muzika hraje na plný pecky. Diváci postávají okolo a povzbuzují své favority.

Zápasí kluci s klukama, holky s holkama, vždycky jeden proti jednomu. Je vidět, že to je dost vyčerpávající. Pokaždé se do sebe pustí s obrovskou energií, ta jim vydrží tak dvacet vteřin a o minutu později už se jen brodí bahnem a skoro se podpírají navzájem. Nejde o sílu, ale o techniku. Po zápase čeká všechny zápasníky horká lázeň. Sudy s vařící vodou stojí hned vedle ringu… no, mají to vychytané. Zdravím Andrese, ale ten už zase někam pospíchá. Víckrát už jsem ho neviděl. Sympaťák, co mi nechal klíče od svého bytu, abych mohl přespat, a přitom pořádal bahenní zápasy ve školním kampusu uprostřed druhého největšího města v mrazivém květnu. Asi běžný den tady na severu.

Ráno házím klíčky do schránky a procházím městem, které připomíná spíš obrovský park. Moc se mi tu líbí a cítím, že se sem ještě někdy podívám. Teď si ale hlavně musím naplánovat dnešní den. Na další noc mám domluvené spaní v Petrohradu, takže tam prostě musím jenom dojet. To nebude problém. Ale taky to znamená překročit hranice do světa, který je postavený na pravidlech, byrokracii a natřený rudou barvou.
K celnici přicházím pěšky, koukám na psa a říkám si, že to přece dáme. Byla by ostuda nedostat se ani do Ruska. A tak se tvářím sebejistě a podávám celníkovi dva pasy. „Pas moj i pas sabáčky.“
Sabáčka je rusky pes, což budeš po přečtení dalších stránek vědět naprosto jistě a nejspíš to už nikdy nezapomeneš.
„Sabáčce ně náda,“ buch, razítko. Pes prý nepotřebuje pas.
Vítej v Rusku!

Rusko

Ruská federace Российская Федерация (Rossijskaja federacija)
Hlavní město: Moskva
Rozloha: 17 098 246 km² (217x ČR)
Počet obyvatel: 145 911 570 (13,8x ČR)
Hustota zalidnění: 8,56 ob./km²
Nejvyšší bod: Elbrus (5 642 m n. m.)
Náboženství: křesťanství (silně převládá pravoslaví), islám, judaismus, buddhismus, sikhismus a další
Měna: ruský rubl (1 RUB = 0,35 CZK)
Státní zřízení: federativní poloprezidentská republika řízená jedním magorem
Vznik: 25. prosince 1991 (přejmenováním Ruské sovětské federativní socialistické republiky)
Zajímavost: Rusko má nejdelší státní hranici na světě, která měří 60 000 kilometrů a sousedí se 14 zeměmi.

Překvapen a potěšen, jak to šlo hladce, pospíchám ven a hned začínám stopovat. Petrohrad je daleko a budu mít sakra štěstí, jestli se tam dostanu ještě dneska. Zastavuje Vasil a hned mě varuje, že to nebude zadarmo. Odmítám, ale on se nenechá odbýt.
„Tohle je spolujízda, my všichni platíme. Jsme tu čtyři, neznáme se a na benzín se skládáme rovným dílem,“ vysvětluje. Tak to jo. Pokud platí všichni stejně, je to asi nejvíc fér způsob cestování a myslím si, že by to tak mělo fungovat všude na světě. Jezdit zadarmo je sice hezké, ale řidič ten benzín zadarmo nedostal. Na druhou stranu přemrštěné ceny taxíků taky nedávají smysl.
Takže jo, vezu se až do Petrohradu, ale ještě nemám vyhráno. Vystupuju na špatné straně města, kde je sice stanice metra, ale nechtějí mě do ní pustit! „Sabaka problem.” Se psem prostě ani náhodou, paní mi neprodá lístek a odmítá o tom diskutovat. Ne že bych uměl rusky.
Díky tomu, že jsem nucen zůstat na povrchu zemském, vidím poprvé v životě takzvaný polární soumrak. Už by měla být tma, ale obloha je bílá, protože ji osvětlují paprsky slunce skrytého těsně za obzorem. Nikde jinde než tady a teď bych takovou příležitost nedostal. Tedy ne během téhle cesty. Tento meteorologický jev nastává poblíž severního a jižního polárního kruhu, ale jenom v krátkém období kolem letního nebo zimního slunovratu. Slunce zůstává nízko pod obzorem a jeho světlo se odráží od horních vrstev atmosféry a dodává nočnímu nebi šedobílou, nebo dokonce modrou barvu.

Do svého dnešního ubytování to mám devět kilometrů, a jelikož jsem se za celý den nenaučil rusky, zkouším se zeptat na cestu anglicky. Bohužel to nefunguje. Ujímá se mě muž, který je ještě zmatenější než já, v angličtině nedá dohromady ani jednoduchou větu, nicméně aspoň mě trochu zdrží. Pravděpodobně mi ukazuje, kde je vlakové nádraží, a říká, že sabáčka problem niet. No, uvidíme, kdo bude mít problém s pejskem tentokrát.
A nakonec vážně nikdo! Bez problému nastupujeme do retro vlaku a jedeme přes celé město. Mám domluvené přespání u Iriny a přesné instrukce, jak se k ní dostat. Zvoním na ni, hned mě pouští do domu, čísla se naštěstí azbukou nepíšou, a tak trefím i patro. Vcházím do bytu přeplněného věcmi a lidmi a mířím rovnou do koupelny. Nejdřív musím odbahnit Corey, až potom se můžeme jít seznamovat.
Irina prý přijde zítra, ale nikdo z přítomných není ani trochu překvapený, že dorazil couchsurfer. Nikdo neumí ani slovo anglicky, ale ujímá se mě překrásná Nadia, která hovoří plynně slovansky – trochu rusky, trochu divně a češtině celkem rozumí. Překvapen počtem lidí se ptám, kolik jich tady vlastně bydlí. Nadia odpovídá, že asi devět, potom chvíli přemýšlí a opravuje svůj odhad na dvacet. Později jsem v klasickém panelákovém 3+1 napočítal neskutečných 21 postelí. Na některých se spí na směny, někdo přes den a někdo jiný v noci, a jsou tu i postele obsazené páry. Proto nikdo neví, kolik lidí tady momentálně bydlí. Prostě prý mnogo.
Další den vyrážím na prohlídku města a při té příležitosti si kupuju místní SIM kartu s neomezeným voláním, SMS a internetem. Dávám si pozor, aby měla roaming na celé Rusko, což není běžné u všech operátorů. Cena činí v přepočtu 90 Kč na měsíc.

A Petrohrad? Je to nádherné historické město, budovy jsou obrovské, všude je čisto a hromady turistů. Musím říct, že mě celkově mile překvapilo.
Večer se vracím k Irině, která ale stále není doma, přijde prý zítra.
Ráno zanechávám v bytě deku, kterou jsem dostal v Lotyšsku, a vyrážím na pěší cestu z města. Nadia jde kousek se mnou, ale za chvíli už si nemáme co říct. V duchu se proklínám, že jsem několik měsíců studoval japonštinu, ale ruštinu jsem odbyl s tím, že se ji nějak naučím za jízdy.

https://slavekkral.cz/a02

Ranní odjezd z Petrohradu nebyl zrovna jednoduchý a ani odpoledne se to moc nezlepšilo. Do Moskvy jsem se nedostal za jeden den, jak jsem doufal. Měl jsem ale aspoň štěstí na kamioňáka, který s sebou vezl sedmiletého syna Maxe. Kluk byl trochu hyperaktivní a v kamionu se vyloženě nudil. Stopař na hraní se mu zalíbil, a tak mě začal učit hrát hry na tabletu a sledoval, jak mi to nejde. Poté jsem mu na oplátku půjčil svůj telefon, ale moc her jsem tam neměl. Proč taky? S děckama nemusíš umět žádnou řeč, prostě se dorozumíte posunky, takže nám dlouhá cesta rychle utekla. Nakonec jsem mohl zůstat v kamionu i přes noc, Corey spala na podlaze, táta s Maxem na spodní posteli a já na horní. Fullhouse.

Další den brzy ráno jsem se domluvil na CouchSurfing s Pashou. Moc milý kluk. Nemá rád Moskvu, je trochu ezo, raději by do přírody, ale pracuje jako kurýr a rozváží balíky po Moskvě, takže smůla. Taky je striktní vegetarián, ale Corey dostala výjimku a směla u něj doma jíst maso. To ale předbíhám. Pasha musel do práce, takže jsme si dohodli sraz v centru až večer. Měl jsem tedy čas na celodenní průzkum.
Moskva je dobrá, ale na Petrohrad rozhodně nemá. Cestou na Rudé náměstí jsem bloudil a nachodil spoustu kilometrů navíc, jenom abych zjistil, že je pro veřejnost zavřené. Holt přípravy oslav konce druhé světové války byly důležitější než příjezd Krále se psem.

Naštěstí se to dalo obejít kolem Kremlu. Trvalo to dalších pár hodin, ale nakonec jsme spatřili chrám Vasila Blaženého, jednu z nejikoničtějších budov světa. Až tady mi došlo, že jsme to zvládli – jsme v Rusku, všechno jde dobře a pojedeme až do Japonska. Vychutnával jsem si ten pocit přímo pod chrámem, dokud se Corey nerozhodla, že půjde na velkou, a já neměl pytlík. Pejskaři znají. Nechal jsem hovno pod chrámem, došel k odpadkovému koši, vyndal nějaký sáček a vrátil se pro něj. Bylo po atmosféře a já pod dozorem desítek turistů uklízel názor svého psa na místní režim.

Další den jsem měl sraz s jednou z nejkrásnějších holek, jaké jsem kdy potkal. Poznali jsme se v Jižní Koreji díky CouchSurfingu. Bylo to v roce 2016, ale pamatuju si to jako dneska. Myslel jsem, že v tom bytě nikdo další není, a najednou vyšla z vedlejšího pokoje holka ve spodním prádle. Nemohl jsem ani mluvit, ale nějak ze mě vypadlo aspoň „Ahoj“. Představila se mi jako Gaukhar z Kazachstánu a vysvětlila, že přijela pozdě v noci, a proto jsme se nepotkali už včera. No, musel jsem vypadat hodně překvapeně. Gau tehdy studovala v Číně.
Později jsme se tedy potkali i v Pekingu, když jsem jel ze Soulu stopem domů Hedvábnou stezkou. Teď jsem jí napsal, že nejspíš pojedu do jejího rodného města Almaty a mohl bych ji navštívit. Odpověď mě potěšila víc, než jsem čekal: Pracuju v Moskvě, tak se zastav.
A tak jo! Vydali jsme se spolu na prohlídku města, zmokli jsme a někdo nám vrazil do ruky kulíška (sovu). Klasický den na cestě. To nevymyslíš.

Večer mě vyzvedl Pasha a já mu vyprávěl, jaký jsem měl dlouhý den a jak se těším na postel. Neřekl nic a odvezl nás jinam.
„Tady ale nebydlíš!“ namítl jsem u zastávky vlaku.
„Nejdřív ti chci ukázat své oblíbené místo,“ odpověděl. Já už jsem únavou sotva zvedal nohy, ale bylo to od něj milé. Hecnul jsem se a vyrazili jsme do parku, který se podobal Lužánkám, ale byl větší – rusky větší. Vodní nádrže, parky, lesy, pejskaři, feťáci. Pasha se rozpovídal o tom, jak ho tohle místo nabíjí energií, kterou z něj Moskva naopak vysává. Radil jsem mu, aby se odstěhoval, ale argumentoval tím, že mimo hlavní město je těžké najít práci. Věřím, že jednou ten krok udělá, ale ještě asi není ten správný čas. Kdy to bude, na to musí přijít sám.

Jak se dostat z Moskvy? Jako stopař se psem, kterého nepustí do MHD, budeš odkázán na chůzi. Mně to trvalo pěkných pár hodin, než jsem došel na nejbližší dálnici. Pak už to bylo v pohodě, hned jsem si stopnul starší pár, moc milé lidi.
„Jedeme jen kousek, kam bys potřeboval?“
„Já jedu daleko, ale kousek je super!“
„Ale jak daleko?“
„Do Vladivostoku.“
„Aha, tak to ti asi nepomůžeme. My jedeme jenom na nákup.“
„Prosím, vezměte mě aspoň za Moskvu, tady se blbě stopuje.“
Tak mě tedy vzali a vezli mě asi čtyři hodiny. Kousek je podle Rusů něco mezi 300–500 kilometry.
Když jsme dorazili k obřímu obchoďáku, nabídli mi, že jestli na ně s pejskem počkám venku, hodí mě ještě o kousek dál. Ano, bylo to dalších 300 km, ale nepředbíhejme. Stál jsem na parkovišti a došlo mi, že potřebuju na záchod. U mega obchoďáku Metro byla i prodejna se sportovním oblečením. Výborně, zajásal jsem v duchu. Tyhle nadnárodní firmy mívají všude na světě stejnou politiku: je tam záchod, funkční wifi a můžou tam pejsci... teda aspoň jsem si to myslel. Strážný u vchodu na mě už zdálky mával, že „sabáka niet!“ Upozornil jsem ho, že to není sabáka, ale sabáčka krasívaja (není to pes, ale krásnej pejsek). A že toho krásnýho pejska na chvíli uvážu venku a všechno bude super. Strážný došel až ke mně a zopakoval to: „Sabáka niet!“

Nasadil jsem prosebný výraz. Co mám sakra dělat? Týpek ukázal na nákupní vozík. Rozumím tomu gestu správně? Pes nesmí dovnitř, nesmí být přivázaný venku, ale můžu si ho naložit do košíku? Než mi na to stihl kývnout, už jsem si to drandil po obchodě se psem v košíku. To mi nikdo neuvěří! Corey se v novém dopravní prostředku moc nelíbilo, snažila se vyskakovat, a tak jsem ji pro jistotu připoutal postrojem jako dítě v autosedačce.

Nakupovat jsem ale nepotřeboval. Byl jsem tam kvůli něčemu jinému. Našel jsem záchod a pak už nebyl čas ptát se, co se psem. Prostě jsem tam Corey nechal zaparkovanou v košíku a doufal, že neuslyším ránu, křik ani nic podobného. Dopadlo to dobře. Když jsem spokojeně mířil k východu, zastavil jsem se s vozíkem u kasy, ukázal na psa a zeptal se: „Skolko eto stojť?“ No, paní pokladní evidentně neměla smysl pro humor, když mi nechtěla říct, kolik to stojí. Zamířil jsem radši k východu.
K autu jsem dorazil současně s jeho majiteli. Oba společně tlačili vozík, který podezřele cinkal, smáli se jak studenti na vysoké a já pochopil, že těch pět set kiláků jsme nejspíš jeli pro levnější vodku. Jednu láhev mi rovnou vrazili do ruky. Legendy nelhaly. Rozloučili jsme se po pár deci o několik set kilometrů dál.

Skoro okamžitě mi zastavuje Anton. Brzy padla otázka, v jakého boha věřím. Tohle téma nemám rád, ale stavím se k tomu čelem.
Po mnoha rozhovorech převážně v Jižní Americe vím, že pokud nezalžeš a nepřiznáš boha, neexistuje způsob, jak z toho dobře vybruslit. Já ale nelžu a vysvětlit někomu, že nevěřím, když to nechce slyšet, není lehký úkol. Kór když jsi ten stopař a dostáváš od řidiče svezení. Jak už jsem psal v první knize, na téma náboženství se bavím rád, ale jen s lidmi, kteří poslouchají názor druhého. Bohužel takových je málo, většinou existuje jen jejich pravda – a tam je lepší podobné rozhovory zahrát do autu, což se ne vždy daří.

„Nevěřím v boha… Ne, fakt v žádného.“
„A kdo tě teda stvořil?“
Zahajuju stručnou přednášku o evoluci, která zůstává nepochopena.
Antona zajímá něco jiného.
„Takže ty můžeš zabít člověka.“
„To teda nemůžu,“ říkám.
Skládá si v duchu všechny známé informace a pokračuje.
„Můžeš. Bůh to zakazuje, jenže ty v něj nevěříš, takže můžeš.“
Nepouštím se do debaty o morálce a jdu na to logicky.
„Zakazuje mi to stát. Kdybych někoho zabil, šel bych do vězení.“
„To nevadí. Jestli nevěříš tomu, že pak půjdeš do pekla, tak můžeš.“
Už to vypadalo, že mě přemlouvá, ať někoho zabiju. Opakuju pořád dokola, že přece máme stát, který určité věci zakazuje.
„Co je stát? Blbost. Koho zajímá nějakej stát?”
Čáry nakreslené v mapě, které stejně brzy přestanou platit, až se to tady rozpadne.
To je asi pravda. Co je Ruská federace? Nic!
Nicméně ten den jsem nikoho nezabil, jen aby bylo jasno.

Zastavili jsme na oběd v malé restauraci hned u silnice. Corey už dlouho nepila, a tak jsem při objednávání poprosil obsluhu, takového zvláštního staršího pána, o misku. „Voda pre sabáčku krasívaju, proše.“
Odkýval mi to, jako že rozumí, ale vodu nedonesl. Dojedl jsem svůj boršč, Anton taky a už chtěl pokračovat v cestě. Nechtěl jsem se doprošovat podruhé ani zdržovat. Vzal jsem tedy misku, vypláchl ji v umyvadle, nalil do ní vodu a položil před psa.
To bylo tóčo! Pán se na mě rozkřikl, já mu nerozuměl, takže jsem odpověděl po svém: „Voda pre sabáčku.“ On na to, že to „živelnoje“ a samozřejmě „eto problem“.
Přeložil jsem si živelné jako živé a říkám: „Eto živelnoje, ty živelnej, problem niet.“ Chtěl jsem říct, že živý pejsek má žízeň stejně jako živý člověk, a to přece není problém. Místo toho jsem mu ale řekl: „Tohle je zvíře, ty jsi zvíře, není problém.“ Týpek, který měl celou dobu problémy s chůzí, se najednou rozběhl, vytrhl psovi misku a oznámil: „Ja čelověk, eto živelnoje! Problem.“
Odnesl si misku za pult a začal ji drhnout, jako by v ní byla kyselina. Já jsem se vrátil do auta a vysvětlil Antonovi, jak jsem to myslel.
„U vás psi můžou pít z talíře?“ podivil se.
„No jasně, vždyť se ten talíř potom umyje.“
On jen vrtěl hlavou. „U nás máme misky pro psy a talíře pro lidi.“

Další den mi zastavuje skvělý kluk s dvěma nádhernýma holčinama. Prý jedou až do Kazaně, paráda! Kazaň je hlavní město Tatarstánu, hodně lidí mi ho doporučovalo, a oni si tam jedou projít centrum. Mám radost, že to takhle vyšlo, a moc rád se k nim přidám.
Zajíždíme až ke Kazaňskému kremlu, tedy do historického centra. Tento komplex budov tu stojí možná už od 10. století (přesně to nikdo neví) a vždycky byl symbolem státního útvaru, který byl zrovna u moci – hlavně Kazaňského chanátu a později Ruského impéria. Dneska je to hlavně turistická atrakce, ale ty památky jsou dechberoucí. Obcházíme katedrálu Nanebevzetí Panny Marie, Blagoveščenskou věž, Moskevskou bránu a na konec si necháváme mešitu Kul Šerif.

Celé město působí multikulturně, ale v Kazaňském kremlu je to znát nejvíc. Je tu cítit vzájemný respekt. Vždyť tu vedle sebe stojí mešita, nejrůznější kostely, Blagoveščenská věž, bývalá císařská stájová budova i Söyembikä věž, na jejíž špičce se několikrát vystřídaly islámský půlměsíc a rudá hvězda.
Mě nejvíce zaujala mešita Kul Šerif, což je jedna z největších mešit v Evropě. Stojí na místě původní mešity, která byla zničena v roce 1552 při dobývání města ruskými vojsky. Tahle nová byla postavena v roce 2005 a stala se symbolem náboženské tolerance a sjednocení kultur. Její originální vzhled, velikost i umístění si říkají o fotku.
Vysadil jsem tedy Corey na takový podstavec a začal si ji fotit. Jenže za mnou se brzy začal tvořit dav a já nechtěl překážet. Tak jsem chtěl sundat Corey dolů a v tom mě někdo okřikl. Oni tam všichni čekali, až uhnu, aby si taky mohli vyfotit psa s mešitou.

Corey je modelka, takže trpělivě počkala, až si ji všichni odfotí, a mohli jsme pokračovat. Kdybych to měl zhodnotit, opouštíme asi nejkrásnější kreml, ve kterém jsem kdy byl. A to jsem ještě nezmínil nádherný výhled na řeku Kazanku a její písčité pláže, kde se místní celé léto (čti jeden měsíc) mohou koupat.
Vyrážíme se najíst do místního stolovaru, což je zhruba něco jako naše bistro. Přemýšlím, co s Corey. V autě ji nechat nemůžu. Co ji uvázat před stolovarem? Ptám se Jurije.
„Venku ti psa někdo ukradne, vezmi ho radši dovnitř.“
Když to říká, tak to udělám. Uvnitř si beru tác a sám si nakládám jídlo, Corey mi jde poslušně u nohy. Zaplatím, všechno je v pořádku, ale jak zamířím ke stolu, všimne si nás nějaká mamina od pultu. Vyletí, jako kdyby hořelo, poskakuje tam a křičí: „Sabáka, sabáka!“
Neříkám ani slovo, pokládám tác a beru pejska ven. Tam ho uvážu a jdu se rychle najíst. Při návratu si mě odchytí a povídá asi něco jako „Přijde ti to normální? Vzít si psa do restaurace?” Je docela ostrá a já klidným hlasem odpovídám: „Já nepaněmáju porusky, já turista.“
A mamina otáčí o 180°. Najednou je milá, omlouvá se a říká, že sabáčka krasívaja může samozřejmě přijít zpátky.
Odpovídám jí, že to není nutné, házím to do sebe co nejrychleji a mizím.

Naše další zastávka je Kazan Family Center, ať už je to cokoliv. Celá budova má tvar kotlíku… no, vlastně to je fakt obří kotlík na čaj. Fotím Corey s kotlíkem a do toho přibíhá holčina, že chce taky vyfotit. Za ní druhá se stejným přáním. Tak jen přikyvuju a fotím je obě.
Chci se jít podívat i dovnitř a ptám se Jurije, jestli tam můžou pejsci.
„Nemůžou. Musíme projít co nejrychleji,“ směje se a pomáhá mi Corey propašovat nahoru, kde s tím nikdo problém nemá.
Po této prohlídce se loučíme, já pokračuju směr Asie.

Sergej z Běloruska byl kamioňák, který mě vezl celý den. Skvělý pohodář, navíc měl trpělivost s mou českoruštinou, a tak jsme povídali úplně o všem. Průběžně sliboval, že večer bude baňa. Jelikož baňa je v mnoha jazycích a nářečích buď sprcha, nebo záchod, rozhodl jsem se těšit spíš na tu sprchu.
Dorazili jsme na typické parkoviště kamionů – bahno, odpadky, hromada zrezlých traktorů a v okolí několik rozpadlých baráků. Sergej vyskočil z kabiny s ručníkem a ukazoval na mě: „Tak pojď, baňa.“ Pomyslel jsem si, že mi chce ukázat, kde ta sprcha je, a tak jsem ho následoval do nejmenšího a nejrozpadlejšího stavení. Když jsem vkročil dovnitř, dostal jsem facku od horkého vzduchu a v tu chvíli jsem pochopil, že jdu do pravé ruské sauny.
Takový masakr v sauně jsem v životě nezažil. Obvykle si sedám nahoru, ale tady jsem se posadil úplně dolů a co nejblíž ke dveřím. Doufal jsem, že to rozdýchám. Sergej dělal, jakože nic, a několikrát zopakoval slovo „cholodno“. Potom vzal kyblík plný vody. Myslel jsem, že ty kamínky malinko ošplouchne, ale on tam celý obsah vylil?!
Začaly mě pálit oči tak, že jsem si přes ně musel dát ručník, a nemohl jsem dýchat. Přesto jsem se dokázal tvářit, že přesně takhle to děláme i u nás. Normální baňa, ne? Ale když mi oči začaly bublat, vzdal jsem to a vylezl ven. Dal jsem si ledovou sprchu a vrátil se do toho pekla. Takhle jsem to zopakoval třikrát.
„Dobrý, ale tentokrát už to musíš vydržet déle,“ vyzval mě potom Sergej. Vysvětlil jsem mu, že třikrát je nejlepší pro organismus. Tohle byl ten největší masakr, co jsem kdy v sauně zažil, měl jsem toho plné zuby, ale ten pocit byl úžasný.

Další noc jsem strávil u Sergeje v kamionu, ale ráno jsme se rozloučili. On pokračoval do Omsku, já si chtěl dát zastávku v Kazachstánu. Sehnat dvouvstupová víza byla náročná věc, ale Kazachstán mě zajímal. Hlavně tedy jeho bizarní hlavní město, ale taky jsem se chtěl přesvědčit, jestli jsou tam všechny holky tak krásné, nebo to minule bylo jen štěstí.
Přechod hranic se mi podařil s chlapíkem v žigulu, který byl rád, že je v provozu (ten žigul). Pohraničníci viděli psí pas poprvé v životě, tak ho kontrolovali, jen aby se podívali, co to sakra je. Celá akce proběhla víc než v klidu, což mi v hlavě začalo bourat ty mýty, že se psem se cestuje blbě právě kvůli problémům na hranicích.

https://slavekkral.cz/a03

Kazachstán

Republika Kazachstán Қазақстан Республикасы (Qazaqstan Respūblīkasy)
Hlavní město: Astana
Rozloha: 2 717 300 km² (34,5x ČR)
Počet obyvatel: 19 082 467 (1,8x ČR)
Hustota zalidnění: 7 ob./km² (234. z 243 na světě)
Nejvyšší bod: Chan Tengri (7 010 m n. m.)
Náboženství: islám (72 %), křesťanství (23,1 %), ostatní (5 %)
Měna: tenge (100 KZT = 6 CZK)
Jazyk: kazaština (úřední)
Vznik: 16. prosince 1991 (vyhlášením nezávislosti na Sovětském svazu)
Zajímavost: Velká část Kazachstánu je tvořena stepmi, které jsou domovem mnoha druhů divoké zvěře jako sajgy (antilopy), rysy, kulanové (divocí koně) a divoké kozy.

Hned za hranicemi vidím v dáli obrovské stavení.
„Wow, co to je? Můžu to navštívit?“ optal jsem se řidiče.
Ten mě prostřelil pohledem. „To je silo, vy nemáte v Evropě sila?“

Dnes jsem dostopoval až do městečka Petropavl s mladým sympaťákem Alexandrem a jeho ženou. Potvrzeno, v Kazachstánu žijou nejkrásnější holky na světě, mají to nejlepší z Asiatek, Evropanek a Mongolek. Saša a Alina mě vzali k řece na městskou pláž, během společné procházky mi ukázali, kde si můžu postavit stan, a po půlhodině mě zase naložili a odvezli do obchodu. Koupili mi chleba, dva Kozly a pár dalších věcí. Byli úžasní.

Pak už jsem mířil přímo do Astany, kde jsem měl domluvený další CouchSurfing.
Já sám už jsem přes tuhle službu hostil více než sto lidí, asi stejně tolik lidí hostilo mě. Nasbíral jsem více než 150 kladných referencí. Proto už pro mě není těžké najít si svůj „gauč“ kdykoliv a kdekoliv potřebuju. S hostitelem v Astaně jsem navíc byl v kontaktu už měsíc před cestou a postupně jsem mu upřesňoval termín svého příjezdu.

Salaman byl takový sympatický mladík s více než stovkou kladných referencí a dvěma neutrálními, u kterých nebylo napsáno nic specifického. Když jsme se potkali, byl překvapený, že mám psa. Pochopil jsem, že vůbec nečetl zprávu, kterou jsem mu poslal. Celkově byl hodně zmatený, roztěkaný a mlel páté přes deváté. To všechno ve snaze být tím nejlepším hostitelem. Zašli jsme do jeho holobytu, ukázal mi postel, kde budu spát. On se prý vyspí na podlaze. Večer jsme vyrazili do města, protože mě chtěl vzít do nějaké typické kazašské restaurace. Jenže kvůli Corey, kterou nechtěli nikam pustit, se naše výprava zvrhla v hledání jakékoliv, klidně i netypické restaurace, kde bychom se mohli najíst. Navrhoval jsem, že ji odvedu domů, aby tam počkala, to ale v Salamanových očích nepřipadalo v úvahu.
Nakonec jsme objevili podnik, kde sice taky neměli rádi psy, ale usadili nás do samostatné místnosti, abychom Corey tak trochu schovali před ostatními hosty. Restaurace byla luxusní a Salaman objednal klasické kazašské jídlo, tedy koně. Po návratu na pokoj jsem jako správný couchsurfer nabídl svému hostiteli pivo Kozla, soplicu a vodku.
„Vždyť jsem muslim! A je Ramadán,“ zhrozil se Salaman. Na chvíli se zamyslel a pak pronesl: „Ledaže bysme zhasli.“

A tak jsme chlastali potmě. Salaman ale moc nevydržel, nebyl zvyklý a opil se už po první soplici. Komunikace s ním byla velmi náročná, opakoval stále stejné fráze.
„You are my good friend.“
„Everything for you, okay?“
„The dog is okay.“
„My country very nice.“

Milionkrát za hodinu. Bylo to zvláštní, ale on se fakt jenom snažil být dobrý hostitel. Teda dokud do sebe nehodil tu soplici. Potom se jeho otázky začaly točit kolem homosexuality, gay pride, porna a podobných věcí. V jeho státě jsou tato témata zakázaná. Nikdo nepřizná, že je gay, protože jeho rodina by se ho zřekla.
Mně nevadilo odpovídat na takové otázky. Říkal jsem si, že je to pro něj zajímavé, nepotká se s tím každý den, a tak mu rád vysvětlím, jak to funguje u nás. Jenže postupem času začal být Salaman vlezlejší a vlezlejší. Bylo to divné a s přibývajícím alkoholem už vlastně jen otravné. Ukončil jsem to s tím, že je pozdě a musíme jít spát.
S tím ale Salaman úplně nesouhlasil a sedl si ke mně na postel.
„Můžu tě aspoň obejmout?“ zeptal se nesměle.
„To ani náhodou.“
„Neboj se, já nejsem gay. Jen mě zajímá, jaké to je políbit kluka.“
„Tak to teda vůbec, takové věci mně se příčí. Já jsem na holky.“
„Já taky. Říkal jsem ti, že mám přítelkyni. Tohle chci jenom vyzkoušet.“
Už byl vážně otravný. Snažil jsem se mu vysvětlit, že jsem unavený a už bych opravdu chtěl jít spát. Salaman do mě hučel další půlhodinu, jak by to chtěl jenom vyzkoušet a že jedna pusa přece vůbec nic neznamená. Začínal jsem si uvědomovat, že to není dobré. Zvlášť když si poposedl blíž, aby mi mohl pohladit nohu.
Corey umí štěkat na povel. Naštěstí. Naznačil jsem jí, ať zaštěká, ona zaštěkala. Využil jsem jeho strachu ze psů a Salaman utekl. Jenže tím to neskončilo. Za chvíli byl zpátky a naléhal a naléhal. „Nech mě spát, jsem unavený,“ odpovídal jsem na všechny jeho pokusy. Nepomohlo to. Musel jsem Corey znovu požádat o pomoc, ona poslušně zaštěkala a Salaman zase utekl.
Za chvíli nakoukl do dveří a jako by nic se zeptal, jestli může dovnitř.
„Můžeš, ale už přestaň s těma otázkama, je mi to celé velice nepříjemné.“
„Samozřejmě. Můžu tě aspoň vykouřit?“
„Vypadni!“
Zamkl jsem se v pokoji a Salaman musel spát ve vaně. Ráno přišel s omluvami. Omlouval se mi, že se opil. Omlouval se mi za to, jak to vypadalo, i když to tak vůbec není. Omlouval se mi za spoustu dalších věcí a asi by se omlouval dodnes, kdyby nemusel do práce.

Vyrazil jsem na celodenní průzkum jednoho z nejdivnějších měst, které jsem kdy v životě navštívil.
Ono je to hlavně město duchů. Astanu vybudoval člověk, který si říká Nur-sultan, což v překladu znamená První sultán. Tento diktátor má na svědomí mnoho bizarností, ale největší z nich je právě tohle – uprostřed stepi vybudoval supermoderní město.
Náklady byly obří, ceny bytů i nájmy jsou vysoké a lidé na ně nemají. Proto je celé město prázdné. Něco se tam naoko dělo snad jen během konání mezinárodní výstavy EXPO 2017, ale od té doby jsou ulice opuštěné, některé monumentální mrakodrapy nedostavěné a celé to má takovou zvláštní atmosféru.
Aby tomu sultán dal korunu, rozhodl se, že Astana bude hlavní město. Sám si ovšem netroufl na to, co následně udělal nastupující diktátor číslo dva: město na jeho počest přejmenoval. Z Astany se najednou stal Nur-Sultán. Místní nemohli říct svůj názor, jelikož by byli potrestáni, a tak se jen smáli. (Ale od září 2022 nese město opět název Astana, a to poté, co změnu odsouhlasil parlament země. Vláda se totiž snaží od bývalého prezidenta distancovat.)
Jako turista jsem tam byl jediný, majitelé psa jsme byli dva. Pán neuměl moc rusky a venčil totálně nevychovaného čau-čaua. Tradice vlastnit nebo vychovávat psa zde zatím není.

Aspoň ty policejní auta tu potěší.

A jak jsem se rozhodl? Reference se musí napsat do 14 dnů, takže jsem měl čas si to promyslet. Přečetl jsem si všechny dobré reference v Salamanově profilu a našel tam jednu od Čecha jménem Vladimír. Takže jsem Vláďovi napsal, jestli byl Salaman vlezlý a dával mu sexuální otázky. Hned mi odpověděl, že takový problém s ním neměl, ale že to bylo celé takové divné.
Mimochodem o rok později jsem se na křtu knihy Transsibiřská magistrála bavil s jejími autory Honzou a Vláďou (ano, s tímhle Vláďou), kteří si říkají Beer With Travel, a ukázalo se, že tenhle Salaman říkal Honzovi „funny guy“ a Vláďu vyloženě balil. Akorát že oni z toho tenkrát měli spíš legraci.
A když už o tom mluvím, koukni se, u koho jsem vydal tuto knihu! Beer With Travel Books. Náhoda?

CouchSurfing byl v roce 2019 zpoplatněn a přišel o většinu uživatelů, kteří odešli k Bewelcome nebo Trustroots. O vzestupu a pádu této platformy jsem natočil celou přednášku.

https://slavekkral.cz/cs