Názory publikované v této knize nereprezentují stanoviska organizace Lékaři bez hranic (Médecins Sans Frontieres, MSF) a jsou ryze osobní výpovědí autora.

Osoby v knize jsou skutečné, jejich jména mohla být změněna.

© Stanislav Havlíček, 2024
© BWT books, 2024

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu autorů. Jakože fakt!

Na podporu malé Lenky, která trpí těžkým autismem posíláme z každé knihy 5 Kč na transparentní účet Lenka v říši divů z.s.

Příběh je tehdy domyšlen do konce,
nastane-li v něm obrat k nejhoršímu.

Friedrich Dürrenmatt

Rodinám, láskám, blízkým a kamarádům všech,
kteří byli, jsou a budou někde ve světě na misi.

Můžeme odjíždět do daleka a pomáhat tam,
protože věříme, že to doma zvládnete bez nás.

SALIM

První
vzpomínka

26. 8. 2017, Maungdaw, Barma

Dnes je sobota, mám na sobě sváteční šaty a rozhodně bych v nich neměl ležet v blátě v rýžovém poli. Nechtěl jsem, ale nemám na výběr. Nikdo z nás nemá. Kdykoliv totiž někdo zvedne hlavu nebo se pohne, vojáci začnou střílet.

Říkají mi Salim, je mi 18 let a chodím do nejvyššího ročníku střední školy. Nechodím každý den. Přestože můj otec každý týden uplácí ředitele i náčelníka policie, někdy mě do ní nepustí. Učím se o to víc doma, hlavně angličtinu.

COX'S BAZAR 1

Znovu
na startu

Za vločkou vločka padá a taje
V Ruzyni zbylo i na sněhuláka
Mě znovu volají jižní kraje
Ráno mě přivítá lidnatá Dháka

3. 12. 2017, Mugabe, Barma

Sníh na letištní ploše by v prosinci nemusel nikoho překvapit, ale jak známo, sněhová kalamita v Praze začíná od tří centimetrů sněhu. Na letišti ohlásili nevhodné podmínky už při třech milimetrech: „Vážení cestující, vlivem špatných podmínek v místě startu bude let 1775 do Istanbulu opožděn, další informace očekávejte za 40 minut.“

Takové hlášení zaznělo celkem třikrát. Vzhledem k tomu, že mám v Turecku skoro čtyři hodiny čekání na další let, moc mi to nevadí. Lepší čekat od sedmi do deseti v Praze než od půlnoci do tří v Istanbulu.

Že by ani čtyři hodiny nemusely stačit, jsem dopočítal, když nám ze dvou mobilních plošin ještě při stání na ranveji další půlhodinu sprchovali letadlo (asi kvůli námraze).

Nakonec to klaplo na minuty. Protože je moje původní místo v letadle do Dháky obsazené, sedím na nouzové sedačce úplně na konci letadla a dávám dohromady posledních dvanáct dní.

Rozhodnutí o misi padlo 22. listopadu 2017. To byla středa. Zadání bylo dost málo konkrétní. Je potřeba lékárník s velkou odolností vůči stresu a dostatečně flexibilní, aby mohl odjet do týdne.

S mírným nadhledem jsem napsal domů, že je tam obrovská krize a spousta chaosu, ale že se nemusím bát, budu mít podporu jiného farmaceuta na misi. (To v praxi znamená, že mi občas napíše mail.) Taky se musím naučit jiný skladový program, než jsme měli v Agoku, ale prý to zvládnu. (Nic jiného mi nezbude.) A protože je to velká výzva a pravděpodobně největší projekt, který kdy byl, můžu zpátky domů odjet hned, jak bude všechno hotové a nastavené pro předání.

Odpověď mě vrátila zpátky na zem: „Vtip s návratem je sice hezký, ale jak je to doopravdy? Už to na mě doléhá, uvědomuji si, na co všechno tu nebudeš. Začínám sepisovat, co je třeba pořešit, než odjedeš.“

Já už jsem v té době odškrtával položky na vlastním seznamu, a tím ten kolotoč teprve začínal. Nejenom pro mě. Holky z kanceláře Lékařů bez hranic mi kromě všeho možného papírování zázračně zařídily očkování ve vinohradské nemocnici. Čtvrtek 23. listopadu 2017 byl pro choleru, žloutenku i tyfus jako stvořený. A kvůli mému rozvrhu taky jediný možný. Na japonskou encefalitidu nedošlo, ale už prý na mě čeká v Bangladéši (doufám, že jenom jako očkování).

V pondělí ráno mi doma zvonil kurýr, aby odvezl můj pas do Berlína pro vízum a já usmlouval termín na technickou prohlídku auta, i když byla plánovaná až na půlku prosince.

V úterý a ve čtvrtek byly moje poslední dva dny v lékárně a v pátek jsem v Praze absolvoval školení komunikace. Kdyby mě náhodou v Bangladéši chtěli do televize na rozhovor, jsem připravený.

Taky mě vybavili chytrou kamerou pro virtuální realitu, něco z projektu možná uvidíte na videu.

V pátek odpoledne přijel můj pas z Berlína, v pondělí můžu letět. Jen jsem musel ještě domluvit pokrývače, aby mi vrátili na střechu stodoly pět hřebenáčů, které nedávno sfoukla vichřice.

V sobotu, mezi polední Skype instruktáží z Barcelony a večerním tanečním vystoupením mladší dcery Majdy, jsem koupil a postavil stromeček, naaranžoval pod něj dárky a v neděli ještě asistoval topenáři u výměny kohoutů u kotle a těsnění radiátoru v koupelně.

Všechny položky na seznamu jsem vyřešit a přesunout nestihl. Třeba Štědrý den zůstává v kalendáři tam, kde byl. Taky Majdina prodloužená i závěrečná v tanečních budou beze mě. A ve čtvrtek do divadla místo mě půjde někdo jiný.

Moc mě to mrzí, a ještě bude mrzet. Ale musím se s tím smířit a vyrovnat. Navíc jsem si to vybral, nemůžu si stěžovat. Musím se smířit s tím, že někde nebudu, a doufat, že mi to rodina odpustí. Na prodlouženou, závěrečnou, divadlo a další aktivity radši nemyslím. Beru je jako akce, které si užijí holky samy i beze mne. Taneční se opakovat nebudou, ale lístky do divadla na stejné představení jsem pro jistotu koupil znovu na jaro.

Tak vypadá flexibilita a cena za ni je vysoká. Platí se společnými rodinnými zážitky a vzpomínkami, ve kterých budete chybět. Bez chápající rodiny by to nešlo.

Myslím na Vás, holky moje.
A ty se, ženo, usměj na dálku.
V noci jsem nespal, teď usínám vstoje.
Posílám domů pusu po vánku.

COX'S BAZAR 2

Na líbánky
zapomeň

4. 12. 2017

Ve srovnání s šestiletým Jižním Súdánem je Bangladéš mladý dědeček. Píšu to takhle jenom proto, abyste věděli, že Bangladéš je mužského rodu. Ale jinak je to docela mladý stát, který byl do současné podoby ustanoven v roce 1971. Před tím byl v unii s Pákistánem, kterému se tenkrát říkalo Západní. Ještě předtím se území dnešního Bangladéše říkalo Bengálsko (východní).

Bangladéš je zhruba dvakrát tak velký jako Česká republika. Žije tu 150 milionů lidí, 1 100 na čtvereční kilometr, což je asi devětkrát víc než u nás. Lidí je tu moc a jsou všude. Po noci v hlavním městě musím říct, že dělají pěkný bengál. Třeba auto, které za jízdy netroubí, nejspíš nemá řidiče. Autobusy se o sebe v zatáčkách otírají plech na plech a všude mezi tím provozem se pletou chodci, rikšové a tuk-tuky.

Hlavní město Bangladéše je Dháka, která ovšem turistům slouží jako tranzit pro cestu k moři. Vyhlášeným místem pro dovolenou (v českých cestovních kancelářích od 50 000 korun) jsou plážové resorty v Cox's Bazar. Na nejdelší písečné pláže na světě se na líbánky odlétá z Dháky v půlhodinových intervalech.

Hlavní město Bangladéše je Dháka, která ovšem turistům slouží jako tranzit pro cestu k moři. Vyhlášeným místem pro dovolenou (v českých cestovních kancelářích od 50 000 korun) jsou plážové resorty v Cox's Bazar. Na nejdelší písečné pláže na světě se na líbánky odlétá z Dháky v půlhodinových intervalech.

Než stihnu začít vymýšlet, jak se dostanu z letiště, hlásí se ke mně v příletové hale řidič holandské sekce Lékařů bez hranic. Férově mu říkám, že ani jedna ze dvou obálek, které má v ruce, není pro mě, ale že se s ním svezu, protože moje instrukce přestaly být aktuální. Navíc je hotel Rose Garden, kde mám dnes nocovat, jen o blok vedle kanceláře, kam má namířeno on. Jeho telefonát v bengálštině nám sjednotil cestu a společně s dvěma logistiky, pro které původně přijel, vyrážíme.

V kanceláři se seznamuji s koordinátorkou Karlou, která se trochu diví, co tam dělám, protože mě nemá na seznamu. Možná to bude tím, že ještě nemám podepsaný kontrakt, a taky důvod, proč pořád ještě nevím, co vlastně bude moje práce a kde.

Specifika emergenční mise, to se časem spraví.

V hotelu Rose Garden na mě čeká zrzavá porodní asistentka Megan. Známe se z Agoku a na rozdíl od Karly o mém příjezdu ví, i když pracuje v jiném projektu. Teď má nejspíš zápal plic nebo těžkou bronchitidu a je v Dháce „na léčení“.

Zašli jsme na večeři do thajské restaurace na rohu, probrali drby z Agoku (končila až 3 měsíce po mně) a nakonec došlo i na novinky odsud. Megan totiž přijela školit místní personál v září, původně na tři týdny, aby nakonec zůstala do konce roku. Teď uvažuje, že si znovu prodlouží misi, nebo se sem vrátí na přelomu února a března.

Když mi vypravuje hrůzné příběhy svých pacientek, zůstává mi rozum stát. Střelba do mužů oddělených od žen. Děti vytrhávané matkám z náručí. Přidělování žen vojákům za odměnu. Nepochopitelná brutalita kluků v uniformách. Domy v plamenech a děti v těch domech. Strastiplná cesta přes hranice.

Ráno letím do Cox's Bazaru. Líbánky to určitě nebudou!

COX'S BAZAR 3

Rotace
destinací

5. 12. 2017

Do Cox's Bazaru to letadlem trvá sotva hodinu. Od Lékařů bez hranic letí ještě dva kluci ze Španělska. Gabriel zatím zůstává v Cox's Bazaru a zdrží se asi týden, Anton hned po úvodním školení odjíždí do Uchiprangu – to je projekt asi tři hodiny jízdy na jih. Já za ním pojedu zítra, mě tu ještě čeká hlavní lékárna a lékárnice. Tentokrát ne Japonka, ale Korejka. Už má za sebou hodně misí, je dost šikovná, výkonná a orientovaná. Jen místo F říká P a mezi L a R nedokážu poznat rozdíl. Rozumět jí vyžaçduje obrovské soustředění a spoustu doplňujících otázek. S láskou vzpomínám na šišlání částečně bezzubého Maquaje v Agoku.

Slovák Alex, poprvé na misi a hned šéf logistiky, mě vybaví bezpečnostním minimem (je tu bezpečno, ve dne můžeme kamkoliv i pěšky) a telefonem s místní SIM kartou. Vysílačky nejsou v Bangladéši povolené, takže žádná černá holka ve dne v noci na krku. To je dobrá zpráva.

Druhá dobrá zpráva je od zdravotní koordinátorky, nemusím užívat antimalarika, žádný zaznamenaný výskyt malárie tu neevidují. Doporučila mi repelent a na noc moskytiéru jako prevenci proti komárům s horečkou dengue v sosáku.

Pak začaly první komplikace. Zítra nepojedu do Uchiprangu, ale do Jamtoli. V Uchiprangu prý lékárnu jakž takž zvládají, v Jamtoli mě bude třeba víc. Podle toho, co říkala Korejka Yoon, to vypadá v lékárnách na všech třech projektech (ze čtyř) stejně. Stejně špatně. Čtvrtý projekt je na tom lépe jen proto, že v něm lékárnu nemají. Začínám mít pocit, že mě pomalu připravují na nejhorší.

Po večeři mi Alex vypisuje auto na ráno v půl osmé. Společně se mnou se poveze i pět beden zásob léků. Do Teknafu! Říkám mu, že je to už druhá změna destinace během pěti hodin, a tuším průšvih.

Lékaři bez hranic působí při řešení krizí v Bangladéši nepřetržitě od roku 1985 (nejčastěji po cyklonech, povodních, epidemiích a hladomoru). Také poskytují zdravotní péči zranitelným a ohroženým skupinám populace. Od roku 2009 poskytují zdravotní péči v oblasti Cox's Bazar (asi hodinu jízdy od hotelových resortů) v regionu Ukhia Upazila, převážně v uprchlickém táboře Kutupalong. V něm mělo statut uprchlíka zhruba 18 000 lidí. Další registrovaní uprchlíci jsou v táboře Nayapara. To je důležité, uprchlík totiž má nějaká práva.

Mimo to se kolem tábora Kutupalong a více na jih také v táborech Balukhali, Nayapara a Leda usadili další lidé, jen to pro úřady zatím nejsou uprchlíci. Nejsou nikdo a donedávna jich v Bangladéši bylo (i s uprchlíky) zhruba 200 000. Všichni jsou z etnické skupiny Rohingů. Ti zhruba od vzniku Bangladéše žijí v Barmě (Myanmar), konkrétně v unijním státě Rakhine. Je jich celkem něco přes jeden milion a nikdy neměli barmské občanství. Jen tam celý život žijí, snášejí ústrky a čas od času jich pár desítek odejde přes hranice do Bangladéše.

Na konci srpna 2017, konkrétně pětadvacátého, militantní povstalecká skupina ozbrojených Rohingů, která si říká Arakanská armáda za spásu Rohingů (ARSA), zaútočila v barmském unijním státě Rakhine na třicet policejních a vojenských stanic. Při útocích bylo zabito asi 80 povstalců a 12 členů bezpečnostních složek. Barmská vláda označila přepadení policistů a vojáků za teroristický čin a vyslala armádu, aby dala věci do pořádku.

Vojáci se na úklid vybavili kulomety, samopaly a plamenomety. Nikoliv proti ozbrojeným viníkům, ale proti všem Rohingům bez rozdílu. Téměř ihned se desítky Rohingů přecházející hranici do Bangladéše proměnily ve stovky a tisíce. Celé rodiny, ale mnohdy jen ženy s dětmi bez otců a manželů. Dohromady jich za tři měsíce přišlo 625 000. Celkový počet Rohingů, kteří kvůli etnickým čistkám, vraždění mužů a nepředstavitelnému násilí na ženách a dětech, překročili hranice do Bangladéše, přesáhl 800 000 a přibývají další. Všichni dohromady bydlí v několika táborech na různých místech oblasti jižně od Cox's Bazaru, ale v úhrnu je to skoro milion lidí na sotva dvaceti čtverečních kilometrech. To je, jako byste dvakrát zmenšili České Budějovice a přestěhovali tam všechny Pražany.

Hranice je sice uzavřená, ale zhruba pěti tisícům dalších se týdně podaří přeplavit širokou řeku Naf. Kousek od hranice je na barmské straně, v ještě horších podmínkách než v táborech tady, rozmístěno dalších zhruba 100 000 Rohingů, ke kterým se zatím žádná humanitární pomoc nedostane.

Ale barmská armáda má uklizeno. OSN označila celý konflikt za „učebnicovou ukázku etnické čistky“. Barma obvinění z etnicky motivovaného násilí odmítá, stejně jako popírá vraždy a znásilnění, o kterých v Bangladéši vypovídali přeživší svědkové.

Statut uprchlíka má zatím jen zhruba 35 000 lidí. Žádný ze statisíců nově příchozích a přicházejících zatím není uprchlík. Nikdo nemá práva související se statutem uprchlíka. Nemohou pracovat, vlastnit, žádat. Jsou tu, ale úředně neexistují. Kolem původního uprchlického tábora vyrostlo mírně regulované sídliště pro 400 000 lidí na osmi kilometrech čtverečních. Nevím, jak to názorně přiblížit. U nás doma to jsou pole mezi obcemi Dnešice, Soběkury, Přestavlky a Oplot. V celém okrese Plzeň–jih o rozloze 990 km2 bydlí necelých 63 000 lidí. Ti všichni by se museli vejít do stanů na louky mezi Přeštice, Příchovice a Lužany.

Byla ustanovena komise s drnčivou zkratkou RRRC a složitým jménem Výbor pro pomoc a repatriaci uprchlíků (Refugee Relief and Repatriation Comitee) a přidělila jim označení vládou násilně vysídlených. Řeší se, co bude dál. Bangladéš o ně nestojí, Barma je zpátky nechce a oni sami rozhodně netouží po návratu zpátky do pekla. To není jenom průšvih. Z toho kouká velký průser.

Mezitím se znovu změnila moje destinace. Odjíždím ráno do Jamtoli. V jedné přízemní budově se čtyřmi pokoji tam mají lékárnu pro dva různé projekty. Každý s vlastním rozpočtem. Místo zásob léků tam vezu jeden notebook, který bude kromě lékárny sloužit celému zdravotnickému týmu. Taky je tam hodně slabý internet a posílení signálu možná dostaneme až pod stromeček. Do té doby si budu s Yoon místo mailů telefonovat. Děsím se variací slov obsahujících F, P, L a R.

du zkusit usnout. V apartmánu jsou se mnou další tři lidi za stěnami jako z papíru a všichni kašlou. Na mě zbyla matrace v průchozím pokoji mezi dveřmi na chodbuadokoupelny.Začínámmíttohlekrizovéemergenční nastavení rád.

SALIM

Druhá
vzpomínka

26. 8. 2017, Maungdaw, Barma

Byli jsme na cestě do mešity, když se ozvala střelba. Když začaly kulky lítat směrem k vesnici, plácnul jsem sebou stejně jako ostatní přímo do vody v rýžovém poli.

Teď už ležíme na poli pět hodin. Já jsem v tomhle dílu pole sám, další jsou někde za mnou, přes hráze na ně nevidím. Mám žízeň, hlad a nevím, co mám dělat. Nikdo se radši nehýbe, už nemáme sílu ani na sebe volat. Amar byl dva dílce přede mnou a asi před dvěma hodinami ho asi střelili, když zkusil přelézt přes hráz na pole ke mně.

Určitě ho střelili, protože dlouho křičel a sténal bolestí. Leží hned za hrází a mezi námi je deset metrů dalšího políčka. Teď už nesténá nahlas, jenom potichu. Měl bych se k němu dostat, jenomže se hrozně bojím.

Nebojím se přelézat hráz do sousedního pole. Bojím se, co uvidím. Bojím se, že už pro nejlepšího kamaráda nemůžu nic udělat.

COX'S BAZAR 4

Měřím
hladinu
šílenství

6. 12. 2017

Jsem v Jamtoli a internet tu není žádný zázrak. Teď zrovna funguje, takže to vlastně zázrak je. Byl jsem v „lékárně“. Tam není internet vůbec. Je tam tma a spousta krabic. Nejde proud a světlo baterky sotva stačí na vyplašení Švábů. Velké Š je na místě, nejsou to žádní broučci.

Když jsem dorazil, šéf projektu mi zdejší situaci stručně představil. Doslova řekl: „Všechno je to tu šílené. Existuje tady asi sedm různých stupňů šílenství a jejich intenzita se v průběhu dne mění. Jeď do lékárny a večer mi povíš, jaké úrovně dosahuje katastrofa tam.“

Jsem v lékárně a monitoruji hladinu šílenství.

Názvy léků jsou v notesu bengálsky, čísla zase psaná indoarabským způsobem, jediné, co se píše stejně, je devítka.